ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22ц/821/847/25 Номер провадження 22-ц/821/1314/25Головуючий по 1 інстанції
Номер провадження 22ц/821/1317/25 Справа №703/2330/22 Категорія: 312000000 Биченко І.Я.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Карпенко О.В., Сіренка Ю.В.

секретар Любченко Т.М.

учасники справи:

позивач за первісним позовом - Комунальне підприємство «Смілакомунтеплоенерго»;

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_1 ;

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ;

відповідачі за зустрічним позовом - Комунальне підприємство «Смілакомунтеплоенерго»;

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 лютого 2025 року, на ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 червня 2024 року, та на ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 серпня 2024 року у справі за позовом Комунального підприємства «Смілакомунтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Смілакомунтеплоенерго» про зловживання правом, протиправне вимагання, що пов`язане з порушенням прав споживача та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

17.08.2022 року КП «Смілакомунтеплоенерго» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за послуги теплопостачання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що КП «Смілакомунтеплоенерго», починаючи з 01 лютого 2018 року, є надавачем послуг у сфері теплопостачання, в тому числі і у житлове приміщення, належне на праві приватної власності ОСОБА_1 - у квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі публічного договору приєднання, опублікованого в місцевій газеті «Сміла» від 28.02.2018 року № 9 та на офіційному сайті підприємства skte.com.ua.

Вказує, що свої зобов`язання за договором виконав повністю та здійснював нарахування плати за надані послуги у період виникнення заборгованості за тарифами, затвердженими рішеннями виконавчого комітету. Зважаючи на наявність у будинку, в якому знаходиться квартира відповідача, приладу комерційного обліку теплової енергії, нарахування плати за надані послуги здійснювалося за тарифами за показниками засобів обліку теплової енергії.

Відповідач свого обов`язку по оплаті наданих послуг з теплопостачання не виконує, в зв`язку з чим за період з лютого 2018 року по квітень 2022 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 55475,30 грн.

Дії відповідача по невиконанню свого обов`язку з оплати житлово-комунальних послуг порушують права надавача послуг щодо отримання плати за надані послуги, порушують фінансовий стан підприємства та спричиняють збитки.

У зв`язку з викладеним КП «Смілакомунтеплоенерго» просить суд стягнути з ОСОБА_1 суму основного боргу у розмірі 55475,30 грн., пеню в сумі 1324,83 грн., втрати від інфляції в сумі 6946,93 грн. та 3% річних в сумі 2868,94 грн.

06.07.2023 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов до КП «Смілакомунтеплоенерго» про зловживання правом, протиправне вимагання, що пов`язане з порушенням прав споживача, та стягнення моральної шкоди (т.1, ст. 177-187).

В обґрунтування позову зазначив, що між ним та КП «Смілакомунтеплоенерго» відсутні договірні відносини і він не може бути примушений до дій, вчинення яких не є обов`язковим для нього. За наявності цієї обставини він послуг з теплопостачання від КП «Смілакомунтеплоенерго» за період з лютого 2018 року по теперішній час не отримував, не отримує та не має наміру отримувати, що свідчить про відсутність права вимоги та повну необґрунтованість пред`явлених до нього претензій. Обов`язку споживача оплачувати вартість житлово-комунальних послуг має передувати виконання виконавцем обов`язку підготувати договір на надання житлово-комунальних послуг з наданням його на підписання споживачу. А тому, вважає, що у нього відсутній обов`язок оплачувати фактично надані послуги на позадоговірних засадах. Пропозицій щодо укладення договору про надання послуг з централізованого опалення, підготовлених КП «Смілакомунтеплоенерго», йому також не надходило.

Вказує, що незважаючи на повну відсутність підстав, КП «Смілакомунтеплоенерго» звернулось до суду з протиправною вимогою про стягнення з нього коштів за послугу, яка фактично не надавалась та ним не отримана.

За таких обставин ОСОБА_1 вважає, що вказане підприємство здійснило умисне вимагання; застосувало щодо нього, як споживача, агресивну підприємницьку практику, що містить елементи примусу, докучання, неналежного впливу; поданням позовної заяви порушило обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права, чим ввело в оману суд; здійснило умисне обрахування та обман споживача під час відкриття особистого рахунку споживача на надання послуги з централізованого опалення за відсутності підстав для відкриття особового рахунку, виписаного на його прізвище без його згоди; здійснило подання завідомо безпідставного позову, за відсутності предмета спору та у спорі, який має очевидно штучний характер; порушило принцип законності, що зобов`язує діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, що призвело до безпідставного вимагання з нього грошових коштів в сумі 66616,00 грн.

В результаті вказаних дій він зазнав душевних страждань у вигляді пережитих ним почуттів приниження, роздратування, пригніченості, гніву, сорому, розпачу, неповноцінності, стресу, страху, депресії. Всі ці психоемоційні переживання викликали в нього психологічний дискомфорт, порушення сну, гіпертонічні кризи, які призвели до закладів охорони здоров`я і додаткових матеріальних витрат на лікування і відновлення здоров`я. Заподіяна йому шкода є об`єктивним наслідком неправомірної поведінки КП «Смілакомунтеплоенерго» та полягає зокрема в приниженні його честі та гідності, що виражається в пригніченні почуттів гордості, поваги до себе, пошани оточуючих людей; не реалізованих намірах та ділових стосунках - дорогоцінний час, витрачений на відновлення порушених прав; прикладенні додаткових зусиль для організації життя - незаплановані відвідування лікувальних закладів, державних установ; відриві від звичайних занять - замість активного відпочинку на земельній ділянці, в лісі, на рибалці, дня та години проведені за складанням процесуальних документів; вимушеному самостійному отриманні правових знань та застосування цих знань на практиці для відновлення порушених прав; понесенні додаткових матеріальних витрат на лікування і відновлення здоров`я; порушенні нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя; порушення стосунків з оточуючими людьми - виникнення конфліктів в сім`ї.

Враховуючи наведене ОСОБА_1 просить суд визнати, що позовна заява КП «Смілакомунтеплоенерго» до нього про стягнення боргу з оплати послуг з централізованого опалення подана з порушенням вимог ст. 175 ЦПК України та повернути її заявнику. В разі задоволення цих вимог - зустрічну позовну заяву вважати неподаною. В разі незадоволення цих вимог - визнати відсутність його правовідносин з КП «Смілакомунтеплоенерго» у сфері отримання послуг з централізованого опалення; визнати, що він послуг з теплопостачання належної йому квартири від КП «Смілакомунтеплоенерго» не отримував, не отримує та не має наміру отримувати; визнати, що у КП «Смілакомунтеплоенерго» відсутнє право вимоги грошових коштів з нього за послуги з теплопостачання; визнати, що КП «Смілакомунтеплоенерго» здійснило протиправне вимагання грошових коштів з нього; визнати, що КП «Смілакомунтеплоенерго» зловживає правом вимоги грошових коштів з нього; визнати, що у КП «Смілакомунтеплоенерго» відсутнє право вимоги оплати за послуги теплопостачання, оскільки він не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання (п.4 ч.5 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів»); визнати відсутність підстав для задоволення позовних вимог первісного позову КП «Смілакомунтеплоенерго» до нього про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання в повному обсязі; визнати наявність порушення законодавства про захист прав споживачів КП «Смілакомунтеплоенерго» стосовно нього; стягнути з КП «Смілакомунтеплоенрго» на його користь відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав, в розмірі 150000 грн.

16 лютого 2024 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 , датована 14 лютим 2024 року, про збільшення позовних вимог, у якій він зазначив, що впродовж розгляду справи КП «Смілакомунтеплоенерго» продовжує порушувати його права як споживача шляхом вимагання сплати грошових коштів за незамовлену та ненадану послугу з централізованого опалення, використовуючи для цього його персональні дані без дозволу. А тому, просив стягнути з відповідача 757001,00 грн. моральної шкоди (т.2, а.с.60-61).

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 лютого 2025 року позовні вимоги КП «Смілакомунтеплоенерго» - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Смілакомунтеплоенерго» 55475 грн. 30 коп. боргу за послуги теплопостачання, 6946 грн. 93 коп. інфляційних втрат, 2868 грн. 94 коп. 3% річних та 2431 грн. 65 коп. судового збору, а всього 67722 грн. 82 коп.

В решті позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до КП «Смілакомунтеплоенерго» про зловживання правом, протиправне вимагання, що пов`язане з порушенням прав споживача, та стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог КП «Смілакомунтеплоенерго», суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є споживачем послуг з постачання теплової енергії, які надає позивач за первісним позовом, та несе обов`язок зі сплати таких послуг, незалежно від факту укладення договору між сторонами. Суд встановив, що будь-яких доказів того, що у спірний період послуги, що надає КП «Смілакомунтеплоенерго», ним не споживались, ОСОБА_1 суду надано не було.

Стягуючи з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та 3% річних, суд першої інстанції виходив з наданого позивачем розрахунку, та який не було спростовано відповідачем.

Відмовляючи в частині стягнення пені з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції виходив з того, що пеня за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги обрахована споживачу ОСОБА_1 у розмірі 1324,83 грн. за період часу з 22.04.2021 року по 23.02.2022 року, тобто з порушенням пп. 4 п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог не надав доказів того, що він повідомляв КП «Смілакомунтеплоенерго» про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та надав свої заперечення або протокол розбіжностей до нього. При ухваленні рішення в даній частині суд також встановив, що ОСОБА_1 не надав доказів того, що він не отримував та не отримує послуги теплопостачання, зокрема, технічну документацію, виготовлену у визначеному законом порядку, про від`єднання квартири, де він проживає, від мереж централізованого теплопостачання. Не надав доказів на підтвердження того, що він звертався до відповідача за зустрічним позовом із заявами про надання будь-якої інформації щодо послуг по опаленню квартири, їх якості та йому було відмовлено в отриманні цієї інформації.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить: скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог КП «Смілакомунтеплоенерго» про стягнення 55475 грн. 30 коп. заборгованості за послуги теплопостачання, 6946 грн. 93 коп. інфляційних втрат, 2868 грн. 94 коп. - 3% річних, 2 431 грн. 65 коп. судового збору, та відмовити у задоволенні позовних вимог КП «Смілакомунтеплоенерго»; скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до КП «Смілакомунтеплоенерго» про зловживання правом, протиправне вимагання, що пов`язане з порушенням прав споживача та стягнення моральної шкоди, ухвалити нове рішення яким зустрічний позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду є незаконним, ухвалене з порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду, оскільки вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи.

Вказує, що висновок суду про наявність укладеного договору між сторонами є помилковий, та вказаний договір на який посилається суд, не являється підставою для виникнення між КП «Смілакомунтеплоенерго» та ОСОБА_1 правовідносин, та не створює для скаржника жодних зобов`язань по оплаті послуг з централізованого опалення.

Вважає, що договір про надання послуг з централізованого опалення, що опублікований КП «Смілакомунтеплоенерго» в газеті «Сміла» № 9 (1101),2802.2018 року по формі та змісту не відповідає «Типовому договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» затвердженому Постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630; протирічить іншим актам цивільного законодавства; волевиявлення учасника правочину «договору про надання послуг з централізованого опалення» не є вільним і не відповідає внутрішній волі споживача; договір є недійсним правочином на підставі недодержання в момент вчинення правочину КП «Смілакомунтеплоенерго» вимог, які встановлені ч.ч.1,3 ст. 203 ЦК України та нікчемним, оскільки порушує публічний порядок та спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини та громадянина на юридичну рівність, вільне волевиявлення, свободу договору, не втручання в особисте і сімейне життя.

Позивач за первісним позовом не довів обставин наявності зобов`язання ОСОБА_1 перед комунальним підприємством та не підтвердив їх належними і допустимими доказами. Висновок суду про наявність зобов`язання відповідача за первісним позовом перед комунальним підприємством зроблений на підставі неналежних та недопустимих доказів - актів подачі теплоносія від 09.02.2018 року, 16.11.2018 року, 25.10.2019 року, 09.11.2020 року, ґрунтується на припущеннях.

Зазначає, що судом при розгляді справи було порушено принцип диспозитивності цивільного судочинства, що є підставою для скасування рішення. Судом не правильно застосовано Закон « 2189 -VIII, який не поширювався на правовідносини між позивачем та відповідачем в період їх виникнення. Судом не застосовані при вирішенні спору Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року № 1875-IV (редакція станом до 01.05.2019 року), Закон України «Про теплопостачання», Закон України «Про захист прав споживачів», ст. 901 ЦК України.

Щодо незаконності рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом скаржник зазначає, що судом першої інстанції не були розглянуті обставини наведені у позові, а саме захист прав споживачів теплової енергії, механізм реалізації захисту цих прав, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», іншими нормативно-правовими актами (абз. 8 ст. 24 Закону України «Про теплопостачання»). Посилається на норму ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» згідно якої заборонена нечесна та агресивна підприємницька практика.

Вважає, що відповідач за зустрічним позовом застосовує щодо позивача нечесну та агресивну підприємницьку практику, зокрема: порушив право споживача на свободу вибору продукції (послуги); здійснив умисне обрахування та обман споживача без відкриття особистого рахунку споживача на надання послуги з централізованого опалення, вписаного на особу « ОСОБА_1 ».

Скаржник вказує, що він не замовляв, не отримував, не може та не має наміру отримувати від комунального підприємства послуги з централізованого опалення і не надавав прямої та не двозначної згоди на її придбання. Вказує, також, що не надавав згоди комунальному підприємству на збирання, зберігання, використання та поширювання конфіденційної інформації про його особу.

Позивач за первісним позовом не надав суду жодних доказів наявності відгалуження від стояків у межах квартири. Надання послуги з централізованого опалення в належну скаржнику квартиру не відбувалося. Вважає, що висновок суду першої інстанції про фактичне отримання ОСОБА_1 послуги з централізованого опалення ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджені жодними доказами.

Судом не застосовано Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Вказує, що виписка по рахунку на абонентське обслуговування НОМЕР_1 не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки не підтверджується первинними документами бухгалтерського обліку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також просить визнати заяви про відвід секретарю судового засідання від 19.06.2024 року, про відвід судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області Биченку І.Я. з підстав порушення прав учасника справи ОСОБА_1 при проведенні судового засідання 07.08.2024 року обґрунтованими та скасувати ухвали від 19.06.2024 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід секретарю судового засідання, та ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07.08.2024 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді.

Вважає, що однією з підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або його зміни є участь в ухваленні рішення судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області Биченка І.Я. Вказує, що скаржником заявлялися обґрунтовані відводи на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді.

14 квітня 2025 року на адресу Черкаського апеляційного суду від КП «Смілакомунтеплоенерго» надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07.02.2025 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. У відзиві зазначається, що доводи скаржника з приводу того, що фактично ним не отримується тепло, оскільки в квартирі нібито система централізованого опалення відсутня є необґрунтованими, оскільки квартира АДРЕСА_2 знаходиться у багатоквартирному будинку та не є конструктивно від`єднаною від внутрішньо-будинкових мереж централізованого опалення, які функціонують для усіх квартир будинку.

Вказує, що договір про надання послуг з централізованого опалення, що опублікований комунальним підприємством в газеті «Сміла» № 9 (1101) 28.02.2018 року та ніяким чином не порушує публічний порядок, а отже не може вважатися нікчемним, так само як і недійсність цього правочину ні судом, ні законом не встановлювалась та не визнавалась. Рішення виконавчого комітету Смілянської міської ради про встановлення тарифів на послуги з постачання теплової енергії, які застосовані у спірний період на сьогоднішній день чинні та в судовому порядку не скасовані.

Посилання ОСОБА_1 на порушення його прав споживача нічим не підтверджені і по своїй суті є припущеннями, а доказування, в силу положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України ґрунтуватися на припущеннях не може.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При розгляді справи судом встановлено, що згідно довідки Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Смілянської міської ради від 25 серпня 2022 року ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в квартирі АДРЕСА_3 (т.1, а.с.24).

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємцем та громадських формувань КП «Смілакомунтеплоенерго», , зареєстроване як юридична особа з основним видом економічної діяльності: 35.30 постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря (т.1, а.с.6).

Розпорядженнями Черкаської обласної державної адміністрації №№ 639, 640, 641 від 19 жовтня 2017 року КП «Смілакомунтеплоенерго» видано ліцензії на право провадження господарської діяльності з виробництва теплової енергії (крім виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях, когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії), з транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами та з постачання теплової енергії.

28.02.2018 року в місцевій газеті «Сміла» було опубліковано текст договору про надання послуг з централізованого опалення, що є загальнодоступною інформацією та підтверджується наявним в матеріалах справи викопіюванням з газети (т.1, а.с.10).

КП «Смілакомунтеплоенерго» надано індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії від 25 жовтня 2021 року, який є типовим, та який розміщений на офіційній сторінці Смілянської міської ради (т.1, а.с.11-12).

Рішенням виконавчого комітету Смілянської міської ради № 392 від 20 жовтня 2017 року встановлено КП «Смілакомунтеплоенерго» тарифи для населення на послугу з централізованого опалення для абонентів житлових будинків без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії - 42,97 грн. за 1 кв.м. (з ПДВ); для населення на послугу з централізованого опалення для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії - 1975,04 грн./Гкал (з ПДВ).

Рішенням виконавчого комітету Смілянської міської ради № 414 від 22 листопада 2018 року встановлено КП «Смілакомунтеплоенерго» тарифи для населення на послугу з централізованого опалення для абонентів житлових будинків без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії - 56,22 грн. за 1 кв.м. (з ПДВ); для населення на послугу з централізованого опалення для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії - 2337,72 грн./Гкал (з ПДВ) (т.1,а.с.13).

Рішенням виконавчого комітету Смілянської міської ради № 83 від 28 лютого 2019 року встановлено КП «Смілакомунтеплоенерго» тарифи для населення на послугу з централізованого опалення для абонентів житлових будинків без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії - 55,32 грн. за 1 кв.м. (з ПДВ); для населення на послугу з централізованого опалення для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії - 2300,21 грн./Гкал (з ПДВ) (т.1, а.с.13).

Рішенням виконавчого комітету Смілянської міської ради № 511 від 21 жовтня 2021 року встановлено КП «Смілакомунтеплоенерго» тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії для категорії споживачів «Населення» (з ПДВ): тариф на теплову енергію - 2544,00 грн/Гкал за такими складовими: тариф на виробництво теплової енергії - 1895,89 грн/Гкал; тариф на транспортування теплової енергії - 594,99 грн/Гкал;, тариф на постачання теплової енергії - 53.12 грн/Гкал (т.1, а.с.13).

У 2017 році за адресою: АДРЕСА_4 , було встановлено будинковий прилад обліку теплової енергії (лічильник), що підтверджується договором № 1350 від 10 травня 2017 року, актом прийому-передачі № 1592 від 20 липня 2017 року до договору № 1350 від 10.05.2017 року та актом виконаних робіт (надання послуг) від 05.10.2017 року (т.1, а.с.61-63).

З актів подачі теплоносія вбачається, що у зв`язку з початком опалювальних сезонів у м. Смілі до будинку АДРЕСА_4 , КП «Смілакомунтеплоенерго» було подано теплоносій від котельні №1 по тепловому лічильнику, зокрема, 01 лютого 2018 року, 16 листопада 2018 року, 01 листопада 2019 року, 09 жовтня 2020 року. Вказані акти складені за участю представника споживача теплової енергії (т.1, а.с.15-19).

Згідно наданих суду розрахунків КП «Смілакомунтеплоенерго» з лютого 2018 року по квітень 2022 року включно нарахувало ОСОБА_1 55475 грн. 30 коп. заборгованості за послуги з постачання теплової енергії, 6946 грн. 93 коп. інфляційних втрат, 2868 грн. 94 коп. 3% річних та 1324 грн. 83 коп. пені (т.1., а.с.7-9).

Правовідносини між сторонами у справі, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються наступними правовими нормами.

З моменту надання позивачем споживачам послуг з централізованого опалення між сторонами справи відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виникли правовідносини, які полягають, зокрема, у наявності в споживача зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати за спожиті послуги. При цьому, відсутність відповідного договору на їх надання не звільняє споживачів від обов`язку оплачувати надані житлово-комунальні послуги.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах ВС від 10.12.2018 року у справі № 638/11034/15-ц, від 18.03.2019 року у справі № 210/5796/16-ц, від 18.12.2019 року у справі № 522/2625/16-ц, від 25.03.2020 року у справі № 211/3347/18-ц.

ОСОБА_1 не надав суду доказів відмови від отримання ним послуг з опалення від позивача, наявність звернень із відповідними претензіями до підприємства щодо кількості та якості наданих послуг. Квартиру, в якій послуги надавалися позивачем, не було від`єднано від мереж централізованого опалення у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд згідно нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

До житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами (п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Згідно пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV (далі - який втратив чинність 01 травня 2019 року) споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Частиною другою статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV передбачено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII (далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно з пунктами 5, 6 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з частиною другою статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до абзацу 6 частини третьої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини шостої статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до статті 25 вищезазначеного Закону, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку.

Порядок надання комунальних послуг, права та відповідальність споживачів і виконавців цих послуг регламентується Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин та втратили чинність 01 травня 2022 року (далі - Правила № 630).

Згідно з пунктами 18, 20 Правил № 630 розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки (пункт 30 Правил № 630)

Відповідно до пункту 12 Правил № 630 у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку.

Відповідно до пункту 14 Правил № 630 показання будинкових засобів обліку знімаються представником виконавця один раз на місяць у присутності постачальника та представника споживачів.

Отже, за наявності засобу обліку теплової енергії оплата за надані послуги здійснюється згідно з показаннями такого засобу пропорційно опалювальній площі квартири.

Статтями 67, 68 ЖК України встановлено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

За приписами ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

При розгляді справи судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_3 . Вказана квартира від системи централізованого опалення не відключена, система її опалення приміщень єдина з житловим будинком.

КП «Смілакомунтеплоенерго» довело, що ним надавались послуги з теплопостачання до вказаного житлового будинку, що підтверджується актами подачі теплоносія.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з постачання теплової енергії, які надає позивач за первісним позовом, та несе обов`язок зі сплати таких послуг, незалежно від факту укладення договору між сторонами. Обігрів житлового будинку в опалювальний період є спільним обов`язком його співвласників з метою дотримання, зокрема, санітарних норм.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Будь-яких доказів того, що у спірний період послуги, що надає КП «Смілакомунтеплоенерго» ОСОБА_1 не споживались, останнім надано не було.

Суд першої інстанції, також вірно зазначив, що відсутність договору з постачальником не позбавляє споживача обов`язку оплачувати надані послуги, що відповідає правовим висновкам Верховного Суду.

Тому у випадку фактичного користування житлово-комунальними послугами відсутність укладеного договору не звільняє споживача від обов`язку оплачувати такі послуги за тарифами для населення, встановленими виконавчим комітетом органу місцевого самоврядування.

Водночас споживач для звільнення від оплати за житлово-комунальні послуги повинен не лише не мати відповідного договору та фактично ними не користуватися, а й відмовитися в установленому порядку (за наявної технічної можливості) від їх отримання.

Такий висновок цілком узгоджується з висновком щодо застосування норм права, викладеним у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 18.03.2019 року у справі № 210/5796/16-ц.

Суд першої інстанції при розгляді справи вірно встановив, що у матеріалах справи відсутні докази на спростування факту відмови в установленому порядку від отримання послуг (за наявної технічної можливості) від їх отримання, що і не було спростовано відповідачем за первісним позовом.

З урахуванням викладеного, відповідач за первісним позовом, отримавши за спірний період послуги з централізованого опалення, зобов`язаний був оплатити їх вартість у повному розмірі, розрахованому на підставі діючих тарифів. ОСОБА_1 , користуючись послугами з теплопостачання КП «Смілакомунтеплоенерго», не здійснював їх оплату.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи ОСОБА_1 про безпідставне нарахування плати за теплопостачання за відсутності відповідного договору та не користування послугами з теплопостачання, оскільки останнім не надано доказів не отримання наданих послуг позивачем за первісним позовом та не надано доказів про відмову від їх отримання в установленому порядку.

КП «Смілакомунтеплоенерго» звертаючись в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості надало суду розрахунок заборгованості за послуги з теплопостачання, з якого вбачається заборгованість у сумі 55 475 грн. 30 коп., 6946 грн. 93 коп. - інфляційні втрати, 2868 грн. 94 коп. - 3 % річних. Вказаний розрахунок відповідачем спростовано не було, власного розрахунку суду ОСОБА_1 надано також не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник у разі прострочення виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до положень викладених у п.10 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідальність боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч.2 ст. 625 ЦК України.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

З наданих позивачем КП «Смілакомунтеплоенерго» за первісним позовом розрахунків за період з 21.03.2018 року по 23.02.2022 року відповідачу було нараховано 6946,93 грн. інфляційних втрат та 2868,94 грн. 3% річних.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не була спростована заборгованість по оплаті послуг за теплопостачання наданих КП «Смілакомунтеплоенерго» у розмірі 55 475 грн. 30 коп., суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення інфляційних втрат у сумі 6946,93 грн. та 3 % річних у сумі 2868,94 грн., виходячи з розрахунків наданих позивачем.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у відповідача виник обов`язок перед позивачем зі сплати наданих останнім послуг з теплопостачання, однак, відповідач вказаний обов`язок не виконує, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає до стягнення.

Суд першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних вірно зазначив, що оскільки КП «Смілакомунтеплоенерго» нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат здійснено до 23 лютого 2022 року, тобто до запровадження воєнного стану на території України, положення постанови КМУ № 206 від 05.03.2022 року щодо заборони та стягнення неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних, нарахованих на заборгованість не підлягає до застосування, так як нарахування здійснені до запровадження воєнного стану на території України.

Рішення суду в частині відмови у стягненні пені в розмірі 1 324 грн. 83 коп. з ОСОБА_1 на користь КП «Смілакомунтеплоенерго» не оскаржується, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення суду в цій частині не перевіряється.

На одну із підстав для скасування рішення суду скаржник в апеляційній скарзі посилається на незастосування судом строку позовної давності, стосовно чого колегія суддів виходить з наступного.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 256, 257 ЦК України).

Згідно статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частинами 1, 5 статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 12.03.2020 року до 22.05.2020 року на всій території України введено карантин. У подальшому, термін дії карантину неодноразово продовжувався та тривав до 30.06.2023 року.

Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності, і всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

У постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) Верховний Суд зазначив про те, що у пункті 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України в редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540 - ІХ перелічені всі статті Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що оскільки Законом № 540-IX, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, було продовжено перебіг позовної давності для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на час дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), тому заява ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу позовної давності не підлягає задоволенню.

Доводи скаржника про незаконність рішення суду в частині незастосування судом першої інстанції строків позовної давності колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за спожиту теплову енергію заявлені в межах позовної давності з урахуванням Закону № 540-IX.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що позивачем за первісним позовом надано належні докази для доведення наявності у відповідача заборгованості за надані комунальні послуги, а відповідачем за первісним позовом не спростовано належними доказами відсутність такої заборгованості чи надання позивачем послуг неналежної якості.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_1 до КП «Смілакомунтеплоенерго» колегія суддів виходить з наступного.

ОСОБА_1 звертаючись в суд із зустрічним позовом до КП «Смілакомунтеплоенерго» позовні вимоги мотивував зловживанням КП «Смілакомунтеплоенерго» правом, протиправним вимаганням, що пов`язане з порушенням прав споживача, у зв`язку з чим просив відшкодувати моральну шкоду.

Як зазначалося вище, Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми управителями, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Аналіз Закону дає підстави для висновку, що він є нормативним актом спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим частина 3 стаття 2 Закону передбачає, що норми цього Закону застосовуються з урахуванням особливостей, встановлених законами, що регулюють відносини у сферах постачання та розподілу електричної енергії і природного газу, постачання теплової енергії, централізованого постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Приписами статей 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та сформовані загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642, 643 ЦК України.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до змісту статей 6, 627 ЦК України свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу другого частини третьої статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з приписами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Водночас частиною першою та другою статті 12 Закону передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).

Статті 7, 8 Закону визначають обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 частини другої статті 7 Закону передбачений обов`язок споживача укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Цей обов`язок кореспондується з обов`язком виконавця, визначеному пунктом 2 частини другої статті 8 цього Закону, а саме готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» (далі - Постанова № 630).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року № 830 затверджено «Правила надання послуги з постачання теплової енергії та типові договори про послуг з постачання теплової енергії» (далі також - Правила № 830), які набули чинності з 04.09.2019 року, відповідно до яких, ці Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, що провадить господарську діяльність з постачання теплової енергії (далі - виконавець), та індивідуальним і колективним споживачем (далі - споживач), який отримує або має намір отримати послугу з постачання теплової енергії (далі - послуга), та визначають вимоги до якості послуги, одиниці вимірювання обсягу спожитої споживачем теплової енергії, порядок оплати. Надання послуги здійснюється виключно на договірних засадах. Послуга надається споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до статті 14 Закону (пункт 13 Правил).

З аналізу змісту частини третьої статті 6, частини першої статті 630 ЦК України, статей 7,8 Закону, Постанови № 630 та Правил № 830 вбачається, що умови Типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень, врегулювати свої відносини на власний розсуд, а лише мають право конкретизувати його умови.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає Типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627, 630 ЦК України, статей 7,8 Закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 14 Закону за рішенням співвласників багатоквартирного будинку (уповноваженого органу управління об`єднання співвласників багатоквартирного будинку), прийнятим відповідно до закону, договір про надання комунальної послуги укладається з виконавцем відповідної комунальної послуги, визначеним статтею 6 цього Закону: 1) кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно (індивідуальний договір); 2) від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою (колективний договір); 3) об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір про надання комунальних послуг, як колективним споживачем. Співвласники багатоквартирного будинку (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) самостійно обирають одну з моделей організації договірних відносин, визначену частиною першою цієї статті, за кожним видом комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії)

Згідно із Законом договори за новими правилами мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності Правил №830.

Відповідно до Правил №830 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 року № 1022:

- індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем;

- індивідуальний договір з власником індивідуальних (садибних) житлових будинків вважається укладеним, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця такий власник не вчинив дій щодо відключення (відмови) від комунальної послуги (фактичне виконання робіт із відключення будинку);

- фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги.

- у разі зміни права власності або користування приміщенням у багатоквартирному будинку, з попереднім власником (користувачем) якого було укладено індивідуальний договір, договір з новим власником (користувачем) вважається укладеним із дня такої зміни.

- споживачі у багатоквартирному будинку, які отримують послугу за іншою моделлю договірних відносин, у разі прийняття рішення про припинення такого договору можуть приєднатися до індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, вчинивши дії, що засвідчують їх бажання укласти такий договір, відповідно до абзацу шостого цього пункту.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Закону (у редакції змін внесених Законом № 1060-ІХ) договори про надання комунальних послуг, укладені до введення його в дію, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Такі договори мають бути укладені між споживачами та виконавцями комунальних послуг протягом одного року з дати введення в дію цього Закону. У разі якщо згідно з договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.

Разом з тим, пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону передбачено, що не пізніш як протягом одного року з дня введення в дію цього Закону (тобто не пізніше 01.05.2020 року) співвласники багатоквартирних будинків незалежно від обраної ними форми управління багатоквартирним будинком зобов`язані прийняти рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг (крім послуг з постачання електричної енергії та природного газу) щодо кожного виду комунальної послуги згідно з частиною першою статті 14 цього Закону, а виконавці комунальних послуг - укласти із такими співвласниками договори про надання відповідних комунальних послуг відповідно до обраної співвласниками моделі організації договірних відносин.

Водночас, пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону передбачено, що у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги протягом строку, визначеного в пункті 4 цього розділу, між виконавцем та кожним співвласником укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги відповідно до частини сьомої статті 14 цього Закону.

Наведені вище положення спеціального законодавства у сфері надання комунальних послуг свідчать про те, що законодавець унормував обов`язок підприємства теплопостачання з 01.05.2019 року (тобто з дати, коли набрав чинності Закон у новій редакції) укладати договори на послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води за новими правилами, які в силу вимог Закону мали бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг та споживачами цих послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 року № 1022, з урахуванням волевиявлення споживача щодо обрання моделі договірних відносин. Водночас, за відсутності волевиявлення співвласників багатоквартирних будинків щодо прийняття рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг ініціатива щодо його укладення надається безпосередньо виконавцям таких послуг.

При розгляді справи судом встановлено, що відповідач за зустрічним позовом у місцевій газеті «Сміла» № 9 (1101) від 28 лютого 2018 року опублікував договір про надання послуг з централізованого опалення від 01 лютого 2018 року (т.1, а.с.10.

25.10.2021 року КП «Смілакомунтеплоенерго» опублікував на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування - Смілянської міської ради (який знаходяться у вільному доступі в мережі Інтернет) індивідуальний договір про надання послуг з постачання теплової енергії (т.1, а.с.11-12).

Індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів він не повідомив про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця.

Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення ним будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог не надав доказів того, що він повідомляв КП «Смілакомунтеплоенерго» про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та надав свої заперечення або протоколу розбіжностей до нього.

Суд першої інстанції також вірно зазначив, що приєднана ОСОБА_1 до зустрічного позову заява від 18 грудня 2018 року на ім`я директора КП «Смілакомунтеплоенерго» не є такою заявою в розумінні Правил № 830, оскільки вона подана поза встановленим законодавством строку на погодження умов договору та за своїм змістом не містить неоднозначної відмови від укладення договору із зазначенням своїх заперечень чи розбіжностей до нього, з чим і погоджується колегія суддів.

Нормами чинного законодавства укласти договір є обов`язком споживача, а не лише виконавця. Водночас, ОСОБА_1 будь-яких доказів на підтвердження того, що він звертався до КП «Смілакомунтеплоенерго» із вимогою про укладення договору про надання послуг з теплопостачання і йому було відмовлено в цьому, не надав, що і було зазначено судом першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не надав доказів того, що він не отримував та не отримує послуги теплопостачання, зокрема, технічну документацію, виготовлену у визначеному законом порядку, про від`єднання квартири, де він проживає, від мереж централізованого теплопостачання.

Також, ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження того, що він звертався до відповідача за зустрічним позовом із заявами про надання будь-якої інформації щодо послуг по опаленню квартири, їх якості та йому було відмовлено в отриманні цієї інформації.

Посилання ОСОБА_1 на те, що у споживача відсутній обов`язок оплачувати фактично надані послуги на позадоговірних засадах, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки згідно правової позиції Верховного Суду відсутність між сторонами договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг (постанова Верховного Суду від 20.11.2024 року, №463/6799/18).

Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 01.11.2023 року у справі № 462/2056/20, засадничі принципи цивільного судочинства змагальність та диспозитивність покладають на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 916/2040/20).

Враховуючи, що ОСОБА_1 не довів порушення своїх прав та протиправні дії КП «Смілакомунтеплоенерго» стосовно нього, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 .

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що оскільки вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від первісних заявлених ОСОБА_1 вимог, то вимога про стягнення моральної шкоди також не підлягає до задоволення.

Доводи скаржника про те, що суд в оскаржуваному судовому рішенні порушив норми матеріального права та не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, не підлягають до задоволення, оскільки не знаходять свого відображення у відповідності до обставин справи та наданих позивачем доказів.

Що стосується оскарження ОСОБА_1 ухвали Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 червня 2024 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід секретарю судового засідання та ухвали Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 серпня 2024 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 червня 2024 року заяву ОСОБА_1 про відвід секретаря судового засідання Литвин Г.Т. від участі у розгляді даної справи залишено без задоволення (т.2, а.с.170-172).

Відмовляючи у задоволенні заяви про відвід секретарю, суд першої інстанції виходив з того, що викладені обґрунтування щодо відводу секретаря судового засідання Литвин Г.Т. не доводять її особисту зацікавленість у результатах розгляду справи або упереджене ставлення до ОСОБА_1 , як сторони по справі.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 серпня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 07.08.2024 року про відвід судді Биченка І.Я. від розгляду цивільної справи № 703/2330/22 залишено без задоволення (т.3, а.с.23-25).

Ухвала суду мотивована тим, що зазначені позивачем підстави у заяві про відвід не є обставинами, відповідно до яких суддя не може брати участі у розгляді справи та підлягає відводу.

Як вбачається з поданої заяви про відвід секретарю, ОСОБА_1 мотивував її тим, що секретарем було втрачено ряд процесуальних та інших документів. В ході ознайомлення з матеріалами справи з`ясувалось, що в матеріалах справи знаходиться документ, який не має відношення до справи № 703/2330/22, а тому вважає, що секретар судового засідання не виконала покладеного на неї обов`язку по формуванню та оформленню матеріалів судової справи.

ОСОБА_1 заявляючи відвід судді Биченку І.Я. в судовому засіданні мотивував його тим, що суддя Биченко І.Я. проводить розгляд справи в приміщенні, яке не відповідає нормам, які пред`являються до залу судових засідань, та вимогам ч. 8 ст. 11 закону України «Про судоустрій та статус суддів». Вказане приміщення не придатне для розміщення сторін та інших учасників судового процесу і не дає змоги реалізувати надані їм процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Головною метою відводу є гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» визначені умови виконання професійних обов`язків суддів та правові засоби, за допомогою яких забезпечується реалізація конституційних гарантій самостійності судів та незалежності суддів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Білуха проти України» зазначено, що «у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу й такий ступінь, що свідчать про небезсторонність суду». Стосовно відводу (як права сторони його ініціювати) вказано, що «особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного». Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але «вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими».

Отже для вирішення питання щодо відводу судді або складу суду необхідно перевірити додержання як об`єктивного, так і суб`єктивного критеріїв безсторонності суду, а саме формування суду (колегії суддів) для розгляду конкретної справи (об`єктивний критерій) у встановлений законом спосіб, та надати оцінку доводам заявника про недодержання вимог щодо особистої безсторонності суду (суб`єктивний критерій), що має бути належним чином обґрунтовано.

Презумпція особистої неупередженості судді діє, допоки не з`являться докази на користь протилежного, а доказів протилежного заявницею суду не надано.

Підстави для відводу суддів визначені статтями 36-37 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 ЦПК України секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач не можуть брати участі у розгляді справи та підлягають відводу (самовідводу) з підстав. Зазначених у ст. 36 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо:

1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі;

3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи;

4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи;

5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених ст. 37 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 39 ЦПК відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Самовідвід може бути заявлений не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Після спливу вказаного строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку,але не пізніше двох днів із дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

З матеріалів справи вбачається, що будь-яких об`єктивних доказів на підтвердження упередженості чи необ`єктивності судді Биченка І.Я. та секретаря судового засідання Литвин Г.Т. в заявах про відвід не наведено.

Зміст заяв ОСОБА_1 про відвід судді та секретарю суду не свідчить про наявність підстав, передбачених статтею 36 ЦПК України для задоволення заяв.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачається підстав для скасування оскаржуваних ухвал, оскільки останні постановлені судом першої інстанції з дотриманням норм процесуального права.

Доводи, наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Щодо вимог ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про визнання заяви про відвід судді Биченку І.Я. та заяви про відвід секретарю судового засідання обґрунтованими, колегія суддів виходить з наступного.

Повноваження суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги врегульовані статтею 374 ЦПК України.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; 3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; 4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; 5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; 7) скасувати ухвалу про відкриття провадження у справі і прийняти постанову про направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 8) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.

Положеннями ст. 374 ЦПК України не передбачено повноваження суду апеляційної інстанції визнавати заяви про відвід обґрунтованими, а тому, такі вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 лютого 2025 року в оскаржуваній частині, ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 червня 2024 року та ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 серпня 2024 року залишити без змін- без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 лютого 2025 року в оскаржуваній частині, ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 червня 2024 року ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 29 липня 2025 року.

Судді