Справа № 154/2941/24 Головуючий у 1 інстанції: Лутай А. М.
Провадження № 22-ц/802/869/25 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до Володимирської міської ради Волинської області про визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_5 - ОСОБА_3 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 31 жовтня 2024 року

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 звернулися до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 . ОСОБА_1 є дружиною, а ОСОБА_4 рідним сином спадкодавця. Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина за законом на все належне йому майно, в тому числі в цілому на квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 89,4 кв. м.

Позивачі зазначали, що за життя спадкодавець ОСОБА_6 фактично прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не встиг оформити свідоцтво про прийняття спадщини на квартиру. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати спадкодавця ОСОБА_7 , яка б була спадкоємицею першої черги, якби вона була живою на час відкриття спадщини спадкодавця.

Вони, як рідний син та дружина спадкодавця, належать до першої черги спадкоємців за законом і мають право на спадкування майна, яке належало їх покійному чоловіку та батьку. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину немає.

Позивачі також вказували, що звернувшись до нотаріуса для оформлення спадщини після смерті батька та чоловіка, отримали відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з ненаданням правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 просили суд визнати за ними право власності на спадкове майно, а саме по 1/2 частці квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка та батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 31 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В апеляційній скарзі представник особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові ОСОБА_1 , ОСОБА_4 .

На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову у цій справі. Суд не звернув уваги на те, що згідно з свідоцтвом про право власності на житло, яке видане 27 вересня 1993 року Володимир-Волинською міською радою та зареєстроване у Володимир-Волинському бюро технічної інвентаризації під № 3787, квартира, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 . Незважаючи на вказану обставину, суд до участі у справі ОСОБА_5 не залучив. Визнавши за позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_4 право власності на зазначену квартиру по 1/2 частці за кожним в порядку спадкування після смерті чоловіка та батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в тому числі і на частку квартири, яка належить ОСОБА_5 , суд порушив її права як співвласника квартири. Оскільки в оскаржуваному рішенні вирішено питання про право власності ОСОБА_5 , тому вона має право на оскарження судового рішення в апеляційному порядку, хоч і не була залучена до участі у справі. Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки суд дійшов помилкового висновку про визнання за позивачами права власності на усе майно, чим фактично позбавив ОСОБА_5 права власності, яке відповідно до ст. 41 Конституції України є непорушним.

Відзивів на апеляційну скаргу позивачі не подали.

Позивач ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки апеляційний суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв.

Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності відповідача згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, оскільки його неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 , а також представника особи, яка не брала участі у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції належить скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові, виходячи з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 та членам його сім`ї ОСОБА_7 та ОСОБА_6 згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 27 вересня 1993 року належала на праві спільної сумісної власності по 1/3 частці кожному квартира, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_8 (батько спадкодавця), а 06 листопада 2018 року ОСОБА_7 (мати спадкодавця), і спадщину після їх смерті прийняв син ОСОБА_6 (чоловік та батько позивачів по справі), який на час відкриття спадщини був зареєстрований і проживав разом зі спадкодавцями.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , чоловік та батько позивачів, спадщину після його смерті прийняли позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , так як були зареєстровані і постійно проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а також звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини у визначений законом строк.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина за законом на все належне йому майно, в тому числі в цілому на квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , 1/3 частка якої належала йому на праві спільної сумісної власності, а інші 2/3 частки він успадкував, але не встиг оформити після смерті батьків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , з якими він проживав та був зареєстрований за однією адресою.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі є спадкоємцями за законом першої черги та вважаються такими, що прийняли спадщину, яка відкрилась після смерті чоловіка та батька чоловіка ОСОБА_6 , але оскільки правовстановлюючі документи на спадкове майно відсутні і вони не можуть оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку, тому дійшов висновку про визнання за ними у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка та батька права власності на спадкове майно по 1/2 частці за кожним. Суд також не встановив наявності інших спадкоємців за законом першої черги чи за заповітом, які б прийняли спадщину.

Апеляційний суд не погоджується із такими висновками суду, враховуючи наступне.

Частиною 1 ст. 352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 24 вересня 2024 року у справі № 440/14216/23 зазначила наступне.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що судове рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яку не було залучено до участі у справі, якщо в його мотивувальній частині містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи або в його резолютивній частині суд прямо вказав про права та обов`язки цієї особи. У такому випадку судове рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають зі сформульованого в п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд справи про його права та обов`язки.

Судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто і вирішено спір у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Якщо скаржник лише зазначає, що оскаржуване судове рішення може вплинути на його права (інтереси, обов`язки), або лише зазначає (констатує), що судовим рішенням вирішено питання про його права (інтереси, обов`язки), то такі доводи, виходячи з вищенаведеного, не можуть бути достатньою підставою для виникнення права на апеляційне оскарження судового рішення.

Особа, яка не була учасником справи, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки. Такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що згідно з приєднаним до апеляційної скарги свідоцтвом про право власності на житло, яке видане 27 вересня 1993 року Володимир-Волинською міською радою та зареєстроване у Володимир-Волинському бюро технічної інвентаризації під № 3787, квартира, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 . З копії цього свідоцтва, яке було приєднано позивачами до позовної заяви (а.с.12), через його нечитабельність фактично неможливо встановити, хто є співвласниками квартири. Зазначену обставину суд першої інстанції належним чином не перевірив і не з`ясував, хоча не був позбавлений можливості витребувати у позивачів оригінал вказаного свідоцтва.

Разом з тим, суд оскаржуваним рішенням визнав за позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_4 право власності на квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , по 1/2 частці за кожним в порядку спадкування після смерті чоловіка та батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в тому числі і на частку квартири, яка належить ОСОБА_5 . Остання до участі у справі судом залучена не була, однак, суд розглянув і вирішив спір у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом була скаржник, оскільки вона є співвласником спірної квартири і у рішенні міститься судження про її права у відповідних правовідносинах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини 1 та 3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частини 1, 2 та 3 ст. 51 ЦПК України).

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №761/23904/19 вказав, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Зважаючи на те, що на час подання позову та розгляду справи позивачі не заявили клопотання про залучення ОСОБА_5 до участі у справі в якості співвідповідача, а апеляційний суд не має таких повноважень під час апеляційного розгляду справи, тому у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_4 необхідно відмовити саме з цих підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване у цій справі рішення з порушенням норм процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України, його належить скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові ОСОБА_1 , ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд цій справі оскаржуване рішення суду скасовує та ухвалює нове, тому відповідно до наведених положень ЦПК України суд змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з відмовою у позові ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , з позивачів на користь ОСОБА_5 належить стягнути сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 2 215 грн 79 коп. по 1 107 грн 90 коп. з кожного.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_5 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 31 жовтня 2024 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до Володимирської міської ради Волинської області про визнання права власності на спадкове майно, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 2 215 (дві тисячі двісті п`ятнадцять) гривень 79 (сімдесят дев`ять) копійок по 1 107 (одній тисячі сто сім) гривень 90 (дев`яносто) копійок з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: