Справа № 405/7338/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2025 Подільський районний суд міста Кропивницького в складі

головуючої судді: Шевченко І.М.

з участю секретаря: Мишевець Т.І.

позивача: ОСОБА_1 та його представника: адвоката Завгородньої В.В.

відповідача: ОСОБА_2 та її представника: адвоката Гретченко Л.Л.

третьої особи: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький в режимі відео конференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Прохов Любов Євгенівна, ОСОБА_4 про визнання договору дарування та заповіту недійсними,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування (серія та номер 23) 4/5 частин будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , укладений 14.01.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Прохор Л.Є. та визнати недійсним заповіт, складений від імені ОСОБА_5 , посвідчений 23.05.2012 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Прохор Л.Є.

Позов мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 . Після її смерті відкрилась спадщина і він є сином померлої. У липні 2018 року він звернувся до приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Писаковської О.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері та дізнався, що 23.05.2012 року нібито нею був складений заповіт, відповідно до якого все своє майно вона заповіла відповідачу по справі.

Крім цього, 14.01.2014 року між ОСОБА_5 з однієї сторони, та ОСОБА_2 , з іншої, було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар 4/5 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Вказана частина житлового будинку належала, ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу від 22.02.1958 року № 2-1176, посвідченого Першою кіровоградською державною нотаріальною конторою (1/2 ч.) та договору купівлі-продажу від 11.04.1974 року № 2-3176, посвідченого Першою державною нотаріальною конторою (3/10 ч.).

Договір дарування між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , був посвідчений у встановленому законом порядку - приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Прохор Л.Є.

Зазначає, що в момент укладання договору дарування ОСОБА_5 не мала на меті відчуження на користь останньої будинок, так як це було її єдиним житлом, яке вона відчужила не усвідомлюючи в силу своєї хвороби (оскільки, як встановлено у висновку судово-психіатричних експертів № 125 від 03.04.2016 року ОСОБА_5 вже у 1998 році висловлювала скарги на біль та шум в голові, запаморочення, періодичний біль в серці, що є проявами цереброваскулярної патології) не розуміла значення своїх дій. Тобто на момент укладання договору дарування ОСОБА_5 перебувала в стані недієздатності, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Просить суд врахувати, що даний заповіт було підписано в період, коли мати не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними в зв`язку з тимчасовим психічним розладом та помилкою.

Вказує, що фактичного прийняття дарунку не було, ключі від будинку ОСОБА_5 не передавала, до сьогоднішнього дня він проживає в спірному будинку, сплачує комунальні послуги, робить поточні ремонти та доглядає за присадибною ділянкою. Відповідач ніколи не проживала в спірному будинку і не була прописана в ньому, а також після укладення договору не надавала ОСОБА_5 матеріальної допомоги.

Вважає, що у зв`язку з наявністю у ОСОБА_5 психічного захворювання та тривалого лікування, в момент укладання спірного договору дарування та заповіту на користь відповідача, померла не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Після укладення договору дарування ОСОБА_5 залишалась бути зареєстрованою у спірному будинку, в той час як відповідач не здійснювала дій, як власник даного житлового будинку, що свідчить про приховані наміри щодо спірного будинку з боку відповідача, яка була обізнана про стан захворювання та лікування ОСОБА_5 на час вчинення спірних правочинів і посилаючись на вказані обставини. норми чинного законодавства, просить його позов задовольнити.

Ухвалою суду від 30.10.2018 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, відповідачу надано термін для подання відзиву на позов.

Ухвалою суду від 18.12.2018 року вирішено питання про забезпечення позову та накладено арешт на 4/5 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

03.01.2019 року відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позов, в якому вона просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Ухвалою суду від 10.01.2019 року до участі в справі в якості третьої особи на стороні відповідача залучений ОСОБА_4 .

04.02.2019 року позивачем подано відповідь на відзив.

11.04.2019 року відповідачем ОСОБА_2 подані заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 15.04.2019 року у справі призначена посмертна судово-психіатрична експертиза. Постановою Кропивницького апеляційного суду від 08.07.2019 року ухвала суду від 15.04.2019 року залишена без змін і 12.12.2019 року отримано висновок експерта відповідно до даної ухвали суду.

Ухвалою суду від 13.12.2019 року провадження у справі відновлене.

Ухвалою суду від 04.08.2022 року у справі призначена повторна судово-психіатрична експертиза. Після вирішення клопотання експерта ухвалою суду від 22.03.2024 року у справі призначена повторна судово-психіатрична експертиза. Після отримання висновку про неоплату проведення експертизи ухвалою суду від 27.09.2014 року провадження у справі відновлене.

Ухвалою суду від 07.02.2025 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, посилаючись на обставини, що в ньому викладені та просили позов задовольнити, надали суду письмові пояснення.

Відповідач та її представник, яка приймала участь в судовому засіданні в режимі відео конференції, в судовому засіданні позов не визнали, посилались на надані суду письмові пояснення в підготовчому засіданні. Зазначили, що ухилень від проведення повторної посмертної експертизи не було, але ціна виставлена непомірна, просили взяти до уваги пояснення спеціаліста ОСОБА_6 .

Третя особа приватний нотаріус Прохор Л.Є. в судовому засіданні підтримала пояснення представника відповідача, пояснила, що підстав для визнання укладених правочинів не має, правочини вчинені у правильній формі, у неї, як у посадової особи, не було жених сумнівів у дієздатності ОСОБА_5 , таких сумніві не було і у інших нотаріусів.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся, ним 31.03.2021 року (т.3 а.с.102) подана заява про проведення засідань без його участі враховуючи обставини справи та від 18.12.2024 року (т.5 а.с.45) в якій він підтримує вимоги позивача ОСОБА_1 ..

Суд, заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Судом встановлено, що 23.05.2012 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Прохор Л.Є. 23.05.2012 року, зареєстрований в реєстрі за № 822, яким призначила спадкоємцями всього належного їй майна доньку ОСОБА_2 та сина ОСОБА_4 .

Статтею 1233 ЦК України визначено заповіт як особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Право заповідача на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, закріплено ст. 1236 ЦК України, за нормами якої заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем і має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними в статтях 1251-1252 ЦК України. Заповіти, посвідчені зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Заповіт є одностороннім правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Спеціальною нормою, яка регламентує підстави визнання заповіту недійсним або нікчемним є приписи ст. 1257 ЦК України, відповідно до якої заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Також судом встановлено, що 14.01.2014 року між ОСОБА_5 з однієї сторони, та ОСОБА_2 з іншої, було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар 4/5 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно ст. ст. 627, 628 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України). Згідно ст. 718 ЦК України предметом договору дарування можуть бути нерухомі речі.

Форму договору дарування визначено ст. 719 ЦК України, за частиною 2 якої договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Заповіт та договір дарування є правочинами, тому їх чинність пов`язується з вимогами, встановленими для чинності будь-якого правочину (ст. 203 ЦК України). Так, в ч.1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вільне волевиявлення учасника правочину (ч.3 ст. 203 ЦК України) є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином, відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою його недійсності.

Згідно ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Адже волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь-якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитись зі змістом вже складеного правочину; підписання правочину. Усі ці складові в сукупності становлять повноцінний вияв волевиявлення особи, а відсутність хоча б однієї з них є порушенням ч. 3 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Кропивницьким міським відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у кіровоградській області, актовий запис № 1799.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами у справі, що позивач ОСОБА_1 є сином померлої ОСОБА_5 і на підставі ст. 126 ЦК України є спадкоємцем померлої першої черги та у визначений статтею 1270 УК України строк подав у нотаріальну контору, а саме приватному нотаріусу Писаковській О.І., заяву про прийняття спадщини, що підтверджується Витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 52640603 від 17.07.2018 року.

Як зазначає позивачволевиявлення його матері не було вільним і не відповідало її волі, адже на момент укладення вказаного договору вона перебувала у стані, в якому не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Ухвалою суду від 15.04.2019 року у справі призначена посмертна судово-психіатрична експертиза у відношенні ОСОБА_5 . Постановою Кропивницького апеляційного суду від 08.07.2019 року ухвала суду від 15.04.2019 року залишена без змін і 12.12.2019 року отримано висновок експерта відповідно до даної ухвали суду.

Як вбачається з висновку судово-психіатричного експерта № 422 від 29.11.2019 року, який підписаний членами комісії в складі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 страждала на совокупність захворювань, які потягли за собою незворотні наслідки, які мають постійний характер у формі органічного захворювання головного мозку (ДЕ ІІ ст. змішаного ґенезу), що за МКХ -10 перегляду відповідає рубриці F-01- судинна деменція. Дане захворювання позбавляло ОСОБА_5 , можливості усвідомлювати значення своїх дій, віддавати їм звіт та розумно керувати ними при укладенні договору дарування від 14.01.2014 року та при складенні заповіту від 23.05.2012 року (т. 2 а.с. 112-115).

Деменція це комплексний розлад, стан, що характеризується зниженням когнітивних функцій (пам`яті, уваги, рухових навичок, інтелекту та інших процесів, керованих головним мозком), обумовлений інтоксикацією, порушенням обмінних процесів, інфекційно-запальним або травматичним ураженням мозку, призводить до побутової, суспільної та соціальної дезадаптації. Судинна деменція зустрічається переважно в осіб похилого і старечого віку і розвивається внаслідок появи судинно-мозкової патології. Основні ознаки деменції зниження пам`яті, уваги, здатності приймати рішення й інших когнітивних функцій, мнестико-інтелектуальні порушення (зниження здатності до навчання з одночасним порушенням пам`яті на події минулого і сьогодення). Хворі деменцією поступово втрачають орієнтацію в просторі та часі, часто спостерігається неадекватність поведінки.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена ст. 255 ЦК України, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У відповідності до статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявления клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

У постанові Верховного Суду від 13.03.2024 року у справі № 336/6943/17 (провадження № 61-7542св23) зроблено висновок, що обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11.11.2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) ухвалив, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02.11.2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 22.12.2021 року у справі № 350/792/20 (провадження № 61-10051св21), від 07.03.2024 року у справі № 388/792/19 (провадження № 61-1724св24).

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29.02.2012 року у справі № 6-9цс12).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З метою усунення сумнівів, які виникли у сторони відповідача, ухвалою суду від 04.08.2022 року у справі призначена повторна судово-психіатрична експертиза. Після вирішення клопотання експерта ухвалою суду від 22.03.2024 року у справі призначена повторна судово-психіатрична експертиза, але з підстав відсутності оплати, яку зобов`язувалась здійснити сторона відповідача повторна експертиза не була проведена, тому висновок судово-психіатричного експерта № 422 від 29.11.2019 року є належним, допустимим та достовірним доказом по справі, який приймається судом до уваги, так як показаннями свідків не можливо встановити наявність у особи психічних розладів, які унеможливлюють її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

По справі були допитані свідки, зокрема свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які зазначали про погіршення стану здоров`я ОСОБА_5 , незважаючи на тривале знайомство вона їх не впізнавала, забувала, а потім могла пригадати, скаржилась на запаморочення.

Свідки нотаріуси ОСОБА_15 та ОСОБА_16 пояснили, що ОСОБА_5 укладала правочини, які вони посвідчували. Свідок ОСОБА_15 вказала, що подія відбувалась в 2013 році і вона особу не пам`ятає. Свідок ОСОБА_16 зазначив, що його запросили до ОСОБА_5 , подія була в 2014 році, у нього не було сумнівів у її адекватності, пояснювала для чого довіреність і він пересвідчився у її вільному волевиявленні.

Допитана в судовому засіданні 16.11.2020 року експертОСОБА_9 , зазначила, що надаючи висновок експерти спирались на покази свідків, які підтверджені матеріалами справи, що була надана судом і медичну документацію. Дійсно при деменції людина доступна контакту, але має когнітивне порушення. Для надання висновку було достатньо епікризів. ОСОБА_5 хворіла з 1990-х років і вже в 2016 році була глибоко недієздатна жінка, деменція невиліковна, деменція є синдромом (сукупністю симптомів) стійкого і прогресивного характеру, що призводить до погіршення та руйнування когнітивних функцій мозку, з віком симптоми лише ускладнюються.

Метою судового доказування є всебічне, повне, об`єктивне з`ясування всіх обставин, що мають істотне значення для правильного розгляду і вирішення справи. Обов`язок забезпечити в ході провадження повноту доказового матеріалу, що дозволяє встановити істину у справі в цивільному процесі, покладений на сторони, інших юридично заінтересованих у вирішенні справи осіб та суд.

З приводу показань допитаних в судовому засіданні даних свідків - нотаріусів, судом відмічається, що відсутність сумнівів у адекватності особи, яка здійснює правочини не свідчить про безумовне здоров`я цієї особи і лише спеціалісти можуть встановити певні, в тому числі і психічні, захворювання особи. Покази вказаних свідків, не спростовуютьвисновку судово-психіатричного експерта № 422 від 29.11.2019 року, а щодо вчинених правочинів, а саме надання довіреності в період 2013-2015 років ОСОБА_5 , сторони можуть вирішувати дане питання у відповідності до вимог чинного законодавства.

Враховуючи, що питання оцінки психічного стану особи потребує спеціальних, медичних знань, відповідач в особі представника звернулася за консультацією до лікаря-психіатра ОСОБА_6 з питаннями щодо визначення оцінки психічного стану здоров`я ОСОБА_5 станом на дати оспорюваних правочинів 23.05.2012 року та 14.01.2014 року, а також щодо повноти та аргументованості висновків судово-психіатричного експерта № 422 від 29.11.2019 року та отримано висновок спеціаліста від 03.07.2020 року.

Щодо даного висновку судом приймаються до уваги зауваження позивача, а саме: при дослідженні він не взяв до уваги, ту обставину, що ОСОБА_5 в 2003 році було проведено диспансерний огляд, де було підтверджено діагноз з уточненням Дисциркуляторна енцефалопатія II ступеня змішаного генезу, про що є посилання в експертизі № 422 від 29.11.2019 року, не взято до уваги записи лікарів, які містяться в матеріалах справи, що в 2007 році, ОСОБА_5 скаржилася на зниження пам`яті, шум у голові, не враховано записи лікарів від 09.11.2011 року, де вказано що «почалися зміни у поведінці хворої - двічі йшла з дому і не могла знайти дорогу додому, назад приводили хвору сторонні люди. В цей період за результатами огляду лікарів діагностовано «Дисциркуляторна енцефалопатія II ступеня змішаного генезу» (погіршення), що підтверджується інформацією, яка містяться в матеріалах справи (т.1 ст. 219) станом на 25.11.2011 року. Вказаний діагноз було підтверджено в 2012 році, в 2013 році, 2014 році до діагнозу додано «дементний синдром».

Як зазначено позивачем, маючи клінічне і не враховане при підготовці висновку уявлення перебігу хвороби, зіставляючи суб`єктивні та об`єктивні дані, діагностування хвороби у ОСОБА_5 мало прогресивний хронічний незворотній перебіг, що підтверджено з 2003 року та в 2014 році кінцевою стадією захворювання.

Судом відмічається, що даний висновок є лише висновком спеціаліста, який також не спростовує висновків судово-психіатричного експерта № 422 від 29.11.2019 року.

Суд зазначає, що з 2014 року позивачем ставилось питання про визнання матері ОСОБА_5 недієздатною внаслідок її захворювань і рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02.02.2015 року у справі № 405/5732/14-ц ОСОБА_5 визнано недієздатною враховуючи висновок судово-психіатричної експертизи № 532 від 17.19.2014 року. Також у рішенні Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12.12.2016 року по справі № 405/3243/15-ц судом зроблено висновки про підстави для визнання недієздатною ОСОБА_5 та потреби призначення їй опікунів з посиланням, зокрема, на висновок судово-психіатричних експертів № 125 судово-психіатричної, первинної, комісійної, стаціонарної експертизи від 05.09.2016 року, згідно з яким ОСОБА_5 страждає на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді «Судинної деменції» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F01.3» за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), що абсолютно позбавляє її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. З висновком суду першої інстанції в цій частині судового рішення від 12.12.2016 року погодився Апеляційний суд Кіровоградської області, що вбачається зі змісту рішення суду апеляційної інстанції від 01.03.2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду у складі касаційного цивільного суду від 17.10.2018 року.

Як зазначено у висновком судово-психіатричного експерта № 422 від 29.11.2019 року на аркуші 2 згідно медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_5 з 1980 року по 2017 рік включно вона знаходилась під постійним амбулаторним наглядом лікарів поліклініки, постійно лікувалась стаціонарно в Кіровоградському обласному госпіталі для інвалідів і в 1990 році, вперше, невропатологом було діагностовано судинне захворювання головного мозку у формі дисциркуляторної енцефалопатії І-ІІ ст. ДЕ на фоні церебрального атеросклерозу.

Приймаючи рішення у вказаних вище цивільних справах судами не ставились під сумнів висновки експертиз щодо наявності психічного захворювання у ОСОБА_5 , які підтверджені наданим суду висновком судово-психіатричного експерта № 422 від 29.11.2019 року, спростувати який та виключити всі сумніви могла лише повторна експертиза.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти в сумі 704,80 грн. сплаченого судового збору (т.1 а.с 1). Витрати відповідача з приводу яких була зроблена заява представником в судових дебатах, суд відносить за її рахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

За наведених обставин, так як відсутня необхідність в наявності заходів забезпечення позову по вищезазначеній справі, суд приходить до висновку проскасування заходи забезпечення позову, накладених ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18.12.2018 року на нерухоме майно 4/5 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що перебуває на праві спільної сумісної власності.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 17, 18, 76, 141, 152, 259, 263-265 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Прохов Любов Євгенівна, ОСОБА_4 про визнання договору дарування та заповіту недійсними задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування (серія та номер 23) 4/5 частин будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , укладений 14.01.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Прохор Л.Є.

Визнати недійсним заповіт, складений від імені ОСОБА_5 , посвідчений 23.05.2012 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Прохор Л.Є.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в сумі 704,80 грн.

Скасувати заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18.12.2018 року на нерухоме майно 4/5 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що перебуває на праві спільної сумісної власності.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення в повному обсязі виготовлене 21.07.2025 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН відсутній за релігійними переконаннями, прож. АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , прож. АДРЕСА_2 .

Треті особи: Приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Прохор Любов Євгенівна, АДРЕСА_3 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , прож. АДРЕСА_4 .

Суддя Подільського

районного суду

міста Кропивницького Ірина Миколаївна Шевченко