КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/9504/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Ларіонової Н.М., у місті Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Чотирнадцята Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту поживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та зміну черговості одержання права на спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту поживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та зміну черговості одержання права на спадкування за законом, в якому просить встановити факт проживання її з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу понад п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 29 вересня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 та - визнати за нею право на спадкування за законом, як спадкоємця першої черги після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивований тим, що починаючи з 29 вересня 2007 року вона та ОСОБА_4 вирішили жити разом однією сім`єю, як чоловік та жінка, фактично перебували у шлюбних відносинах, проте не реєстрували шлюб, оскільки це було її рішенням. Разом почали вести спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки.

Весь час, з початку як сторони вирішили проживати разом, позивачка опікувалася ОСОБА_4 , доглядала за ним та підтримувала їх спільне життя, за спільні кошти вони оплачували комунальні платежі, сплачували кредити, в рахунок яких купували техніку. Спільних дітей сторони не мали. На момент спільного проживання вона та ОСОБА_4 не перебували в зареєстрованому шлюбі з будь-якою іншою особою. Останній за життя взагалі ніколи не перебував з іншою жінкою у зареєстрованому шлюбі.

З моменту прийняття рішення про спільне проживання, позивачка переїхала проживати разом з ОСОБА_4 в житлове приміщення, яке було йому надано у користування, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ордеру на жиле приміщення №4359 серії Б від 10 квітня 1996 року, виданого на підставі розпорядження голови Старокиївської районної держадміністрації міста Києва 29 лютого 1996 року №79. Зазначене житлове приміщення не приватизоване.

Вказує, що вони офіційно працювали. Після знайомства з ОСОБА_4 та початку спільного проживання, сторони постійно спільно їздили допомагати своїм батькам похилого віку. ОСОБА_4 підтримував стосунки з її дітьми.

Як сім`я вони проводили дозвілля, святкували дні народження в колі рідних та друзів, що також підтверджується спільними світлинами з життя та відпочинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Зазначає, що саме вона організовувала поховання останнього за власні кошти.

У померлого був син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та сестра - ОСОБА_3 , яка претендує на спадщину.

18 вересня 2023 року позивачка звернулась до Приватного нотаріуса Київського приватного нотаріального округу Миргородської Н.Г. задля встановлення інформації стосовно відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_4 ..

Було встановлено, що 18 серпня 2023 року після смерті ОСОБА_4 відкрито спадкову справу №532/2023 у Чотирнадцятій київській державній нотаріальній конторі. Заяву про прийняття спадщини подано сестрою померлого - ОСОБА_3 ..

Таким чином, встановлення даного факту у судовому порядку необхідно позивачці для включення її в коло спадкоємців за законом після смерті, ОСОБА_4 .. Разом з тим, хоча позивачка проживала з померлим понад 5 років, остання не може подати заяву до нотаріуса про отримання спадщини, оскільки за чинним законодавством вона повинна підтвердити факт спільного проживання з померлим, який можна встановити лише через суд.

Зазначає, що у червні 2023 року вона звернулась до Подільського районного суду міста Києва із заявою в порядку окремого провадження, в якій просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме: проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а саме її та ОСОБА_4 понад п`ять років до часу відкриття спадщини - з 29 вересня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . 11 жовтня 2023 року заяву було залишено без розгляду та зазначено, що вона може звернутися до суду з позовною заявою на загальних підставах.

На підставі викладеного позивач була вимушена звернутися до суду для врегулювання спірного питання в судовому порядку та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було залишено без уваги той факт, що позивач проживала з ОСОБА_4 в житловому приміщенні, яке було надано йому у користування та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки зазначене житлове приміщення не було приватизовано, то і зареєструватися в ньому позивачка не могла. На підтвердження проживання однією сім`єю її та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу надає розрахунки на оплату комунальних платежів та квитанції про оплату, в яких вказано, що саме вона сплачувала комунальні платежі за вищевказане приміщення.

Наголошує, в деклараціях, які були укладені ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з сімейним лікарем були зазначені однакові фактичні адреси їхнього проживання та однаковий номер телефону.

У судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , проте судом першої інстанції пояснення останніх були проігноровані.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, також не взяв до уваги письмові докази, які були надані позивачкою на підтвердження ведення спільного побуту з померлим. Зокрема, позивачка надала суду докази того, що в період їхнього спільного проживання з ОСОБА_4 вони спільно оплачувати кредити на придбання техніки. Навіть коли кредит був оформлений на ОСОБА_4 , то сплачувала за нього позивачка. За кредитні кошти сторони купували техніку в квартиру, в якій з самого початку разом проживали.

Відмовляючи позивачці у задоволенні позову в частині встановлення факту проживання однією сім`єю, суд першої інстанції зазначив, що позивачкою не надано будь-яких доказів, які б вказували на те, що відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у період з 29 вересня 2007 року носили сімейний характер, а саме, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільно господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки по відношенню один до одного, стороною позивача дане заперечується, оскільки спростовується показаннями свідків, які були допитані в судовому засіданні та письмовими доказами, наявними в матеріалах справи.

Разом з тим, звертає увагу суду, що встановлення факту проживання позивачки з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу має для ОСОБА_1 самостійне значення. Так, майно, набуте особами, які проживали однією сім`єю, за період їх спільного проживання без реєстрації шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.

Вважає заперечення відповідачки щодо не проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 однією сім`єю голослівними та такими, що не підтверджуються жодними доказами та спростовуються матеріалами справи.

23 травня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 , відповідно до якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що апеляційна скарга не містить підстав для скасування рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року .

Звертає увагу суду, що станом на відкриття провадження у даній справі позивачка не зверталася із заявою про прийняття спадщини.

25 жовтня 2023 року позивачка подала заяву про прийняття спадщини, в якій зазначила, що проживала однією сім`єю з ОСОБА_4 не менше п`яти років до дня його смерті. Оскільки вказана заява прийнята Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою, тобто, визнано позивачку спадкоємцем 4-ї черги, то вимога щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу є безпідставною.

Твердження позивачки про перебування ОСОБА_4 в безпорадному стані не відповідають дійсності. ОСОБА_4 до останнього дня працював, робив ремонт як в квартирі, так і в будинку, частину якого він отримав у спадщину від матері. Обробляв город і ніколи не скаржився на поганий стан.

З огляду на викладене, вважає, що позивач не довела факт знаходження ОСОБА_4 у безпорадному стані тривалий час, отже, відсутні підстави для зміни черговості спадкування.

При апеляційному розгляді справи позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_9 підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просили її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_8 заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просили залишити її без задоволення, оскільки доводи, на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, тому просили залишити його без змін.

02 червня 2025 року від завідувача третьої особи Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори - Пилипчук О.І. надійшла заява про розгляд справи без участі представника Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори (а.с. 66, т.2).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, відповідача та їхніх представників у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав

Суд першої інстанції встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 від 17 травня 2023 року, виданого Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у м.Києві, актовий запис 9217.

Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Києва № 97870416 від 18 серпня 2023 року ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , - з 14 травня 1996 року, знятий з реєстраційного обліку 17 травня 2023 року. Інших зареєстрованих осіб у вказаній квартирі на час смерті ОСОБА_4 не було

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено сторонами у справі, на час смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не перебували в зареєстрованому шлюбі.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого відділом ЗАГС Харківського району 21 серпня 1992 року.

Встановлено, що 18 серпня 2023 року (у встановлений ст.1270 ч.1 ЦК України 6-місячний строк з часу відкриття спадщини) із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори звернулися відповідач ОСОБА_3 (як рідна сестра), у зв`язку з чим нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 532/2023 до майна померлого.

Наданими документами підтверджено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є рідною сестрою ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_3 , виданого 29 травня 2021 року виконавчим комітетом Пляхівської сільської ради Козятинського району Вінницької області, актовий запис 03 та серії НОМЕР_4 , виданого 21 вересня 2022 року Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві, актовий запис 01, та свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 виданого 04 червня 2021 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського РУЮ міста Києва, де в графі до реєстрації шлюбу прописано прізвище - ОСОБА_10 .

Наданими документами підтверджено, що ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є сестрою ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 , виданого 25 січня 1956 року, актовий запис 8 та свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_7 виданого 14 листопада 1975 року, де в графі до реєстрації шлюбу прописано прізвище - ОСОБА_10 .

Згідно спадкової справи, 21 серпня 2023 року (у встановлений ст.1270 ч.1 ЦК України 6-місячний строк з часу відкриття спадщини) до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_4 також звернулась ОСОБА_11 (як рідна сестра), яка відмовилась від своєї частки спадкового майна на користь ОСОБА_3 ..

Дані обставини визнаються обома сторонами та підтверджені відповідними письмовими доказами.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 03 листопада 2022 року (справа № 760/481/22) визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування жилим приміщенням площею 12,43 кв. м, що складається з однієї кімнати в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення виконано, що підтверджено довідкою Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації № 108-108/ОП/Ф-168-424 від 31 січня 2023 року.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року (справа № 758/6852/23) заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Київська міська рада про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу залишено без розгляду, через наявність спору про право.

Крім того, як вбачається з матеріалів цивільної справи та спадкової справи, 25 жовтня 2023 року (у встановлений ст.1270 ч.1 ЦК України 6-місячний строк з часу відкриття спадщини) до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_4 також звернулась ОСОБА_1 , яка зазначила, що проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю не менше 5 років до дня смерті.

03 жовтня 2023 року листом за вих. № 9809 завідувач Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Русіна Н.О. повідомлено Чотирнадцяту КДНК про те, що є претензія від 11 жовтня 2023 року щодо заборгованості перед АТ КБ «Приват Банк» у розмірі 8 320, 00 грн.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що змінити черговість спадкування та визнати за ОСОБА_1 право на спадкування за законом разом із спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 не вбачається можливим. Підставами для зміни черговості спадкування позивач вважає спільне проживання з померлим, догляд за ним, а саме: готування їжі, прибирання квартири, купування ліків, сплату комунальних послуг, оскільки ОСОБА_4 , як стверджує позивач, знаходився у безпорадному стані.

Допитані з боку сторони позивача свідки ОСОБА_6 , яка є сусідкою померлого ОСОБА_4 , ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , які є знайомими померлого ОСОБА_4 , які показали, що ОСОБА_1 постійно проживала з померлим ОСОБА_4 , і доглядала його, оскільки останній хворів.

При цьому, згідно довідки № 282 про причину смерті, виданої КП «Клінічна лікарня» від 17 травня 2023 року, вбачається, що причиною смерті ОСОБА_4 є злоякісне новоутворення лівої легені.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , він помер у віці 60 років.

Однак наявність такої хвороби та вік померлого, на думку суду, безпосередньо не вказує на необхідність спеціального догляду чи неможливість самостійного обслуговування спадкодавцем власним життєвих потреб.

Отже, суд не прийняв до уваги дані документи та покази свідків як неналежні, оскільки для оцінки інформації, яка міститься в наданій позивачем копії медичної довідки, позивач не надала до суду висновки відповідних фахівців у галузі медицини щодо кваліфікації фізичного стану спадкодавця як «безпорадного», а також те, що він потребує сторонньої допомоги.

Обґрунтовуючи заяву, ОСОБА_1 вказала на те, що проживала з померлим ОСОБА_4 , однією сім`єю у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , починаючи з 29 вересня 2007 року.

Разом з тим, заявником не надано будь-яких доказів, які б вказували на те, що відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у період з 29 вересня 2007 року носили сімейний характер, а саме, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільно господарство, мали спільний бюджет та мали взаємні права та обов`язки по відношенню один до одного.

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження факти, з яким закон пов`язує право на зміну черговості спадкування.

Безпідставними суд визнав й вимоги позивачки ОСОБА_1 щодо зміни черговості одержання права на спадщину після ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність вище перелічених юридичних фактів у їх сукупності, зокрема, безпорадного стану спадкодавця, за наявності яких у ОСОБА_1 могло виникнути право на зміну черговості спадкування з підстав, передбачених частиною другою статті 1259 ЦК України, самі по собі обставини похилого віку спадкодавця, наявність в нього вікових захворювань та допомога останньому по господарству не можуть бути підставами для висновку, що він знаходився у безпорадному стані.

Отже, заявником не доведено факту його проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 протягом п`яти років на момент відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 , також заявником не надано доказів того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права і обов`язки по відношенню один до одного (зокрема, не надано доказів ведення зі спадкодавцем спільних витрат, не надано доказів наявності спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявності усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, тощо). Одночасно, спільне проживання осіб в одній квартирі не свідчать про те, що їх відносини мають характер сімейних відносин та ці відносини мають ознаки сім`ї, визначені ст. 3 СК України.

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про встановлення факту проживання позивачки та померлого ОСОБА_4 , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про встановлення факту проживання позивачки та померлого ОСОБА_4 , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не відповідає з огляду на наступне.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 129 Конституції Україниоднією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення від 17 січня 1970 року у справі "Delcourt v. Belgium" ("Делькур проти Бельгії"), заява № 2689/65, пункт 25 та рішення від 11 жовтня 2001 року у справі "Hoffmann v. Germany" ("Гофман проти Німеччини"), заява № 34045/96, пункт 65).

ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення від 08 квітня 2010 року у справі "GUREPKA v. UKRAINE (№ 2)" ("Гурепка проти України (№ 2)"), заява № 38789/04, § 23).

Також ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на "усне слухання". Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення від 13 грудня 2011 року у справі "TRUDOV v. RUSSIA", заява № 43330/09, § 25, 27).

Згідно зі статтями 1216 та 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно із частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом із тим нормою статті 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю у наведеному визначенні. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю (див.: постанова Верховного Суду від 15 травня 2024 року, справа № 359/8093/20,. провадження № 61-9484св23).

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, щоб реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №°129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням необхідно розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, у свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, необхідно віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі собою, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою у разі відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені правові висновки узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, на які посилається заявниця у касаційній скарзі.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; показання свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із "подружжя"; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16.

Згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц).

Закон не визначає, які конкретно докази є беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки.

Як вбачається з матеріалів справи у Декларації № 0001-ТР47-Н300 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу ОСОБА_1 вказує довіреною особою для повідомлення у разі настання екстреного випадку ОСОБА_4 (а.с. 35, т.1).

Аналогічно у своїй Декларації № 001-ТРА6-2300 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу ОСОБА_4 вказує довіреною особою для повідомлення у разі настання екстреного випадку ОСОБА_1 (а.с. 36, т.1).

Відповідно до договору про надання ритуальних послуг № 161/23 ОСОБА_1 є замовником комплексу ритуальних послуг, пов`язаних з організацією та проведенням поховання померлого ОСОБА_4 (а.с. 22-23, т.1).

Відповідно до акту від 17 травня 2023 року №161/23 ОСОБА_1 прийняла в належній формі і якості та в повній мірі ритуальні послуги, вартість яких становить 25 140, 00 грн та сплатила її відповідно до відмітки (а.с. 24, т.1).

Відповідно до договору про надання ритуальної послуги (оформлення свідоцтва про смерть) ОСОБА_1 є замовником ритуальної послуги, пов`язаної з отриманням у відділах ДРАЦС Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання та Свідоцтва про смерть громадянина ОСОБА_4 (а.с. 25-26, т.1).

Відповідно до акту від 17 травня 2023 року №161/23 ОСОБА_1 прийняла в належній формі і якості та в повній мірі вищевказану ритуальну послугу, вартість якої становить 500, 00 грн та сплатила її відповідно до відмітки (а.с. 28, т.1).

Крім того допитані в суді першої інстанції свідки позивача ОСОБА_6 , яка є сусідкою померлого ОСОБА_4 , ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , які є знайомими померлого ОСОБА_4 , показали, що ОСОБА_1 постійно проживала з померлим ОСОБА_4 , вели спільне господарство та мали спільний бюджет та сприймалися ними як сім`я.

Із пояснень сторони відповідача при апеляційному розгляді вбачається, що ними не заперечується сам факт спільного проживання позивачки та померлого ОСОБА_4 протягом зазначеного позивачкою періоду із 29 вересня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Таким чином колегія суддів доходить висновки про доведеність позивачем позовної вимоги щодо проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 29 вересня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 липня 2009 року.

Разом із тим колегія суддів, даючи оцінку доводам позивача в частині позовної вимоги про зміну черговості одержання права на спадкування після смерті ОСОБА_4 та надання ОСОБА_1 право на спадкування після смерті ОСОБА_4 у першій черзі, вважає за необхідне відмовити у задоволенні даної вимоги виходячи із наступних норм матеріального права та наданих сторонами доказів.

Спадкування за законом врегульовано в главі 86 Книги шостої ЦК України.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року в справі № 522/21808/18, від 11 вересня 2024 року в справі № 308/7566/19, від 30 жовтня 2023 року в справі № 753/16113/20, від 03 травня 2018 року в справі № 304/1648/14-ц та ін.).

За вимогами статей 1261-1265 ЦК України:

- у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки;

- у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері;

- у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця;

- у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини;

- у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї.

Згідно з вимогами частини другої статті 1259 ЦК Українифізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Для задоволення такого позову необхідна наявність усіх п`яти зазначених обставин.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2024 року в справі № 638/11578/21, від 25 вересня 2024 року в справі № 278/2203/21, від 05 червня 2024 року в справі № 357/2432/22, від 26 березня 2024 року в справі № 339/186/22, від 22 березня 2023 року в справі № 753/10668/19 та ін.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Як встановлено судом першої інстанції та з чим погоджується суд апеляційної інстанції, допитані з боку сторони позивача свідки ОСОБА_6 , яка є сусідкою померлого ОСОБА_4 , ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , які є знайомими померлого ОСОБА_4 , які показали, що ОСОБА_1 постійно проживала з померлим ОСОБА_4 , і доглядала його, оскільки останній хворів.

Згідно довідки № 282 про причину смерті, виданої КП «Клінічна лікарня» від 17 травня 2023 року, вбачається, що причиною смерті ОСОБА_4 є злоякісне новоутворення лівої легені (а.с. 15, т.1).

Разом з тим, за наданими документами неможливо встановити період часу, який, як стверджує позивач, ОСОБА_4 перебував у безпорадному стані, адже за нормою ч.2 ст. 1259 ЦК України для отримання права на зміну черговості у спадкуванні необхідно саме тривалий час опікуватись спадкодавцем.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 помер у віці 60 років (а.с. 14, т.1).

Однак наявність такої хвороби та вік померлого, безпосередньо не вказує на необхідність спеціального догляду чи неможливість самостійного обслуговування спадкодавцем власним життєвих потреб.

З урахуванням викладених обставин колегія суддів доходить висновку, що матеріали справи не містять належних, достовірних і достатніх доказів наявності передбачених частиною другою статті 1259 ЦК Україниобставин і юридичних фактів у їх сукупності, за наявності яких у позивача ОСОБА_1 могло б виникнути право на спадкування у першу у чергу, зокрема здійснення лише нею протягом тривалого часу опіки над спадкодавцем, матеріального забезпечення, а також перебування спадкодавця в безпорадному стані.

Колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять підтверджень знаходження ОСОБА_4 в безпорадному стані.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому вказане рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 74 СК України, ст. ст. 1261-1265 ЦК України, ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києвавід 22 січня 2025 року, в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту поживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 про встановлення факту поживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу задовольнити.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 29 вересня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 липня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв