ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 липня 2025 року

м. Харків

справа № 645/7345/23

провадження № 22-ц/818/1948/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Смелянець К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2024 року, постановлене під головуванням судді Сілантьєвої Е.Є., -

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просив визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 вартістю 593 425,00 грн.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на частку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 5934,25 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2024 року. Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; Вказує, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення помилково не враховано, що спірна квартира була придбана за особисті грошові кошти відповідача, надані її батьком, позивач жодної участі у придбанні квартири не приймав, тільки надав згоду на її придбання. Крім того, судом першої інстанції ухвалено оскаржуване рішення за відсутності відповідача та її представника, позбавивши сторону відповідача довести ті обставини, на які вона посилається.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.12.2024 року залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наданий відповідачем на підтвердження своїх заперечень договір безпроцентної позики укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , не відноситься до правовідносин, які виникли між подружжям при набутті права власності на спірне майно. Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами те, що кошти, зазначені у даному договорі позики, були отримані відповідачкою та використані за призначенням на придбання спірної квартири. Сам по собі факт зазначення у договорі про ціль позики, не свідчить про те, що позика була витрачена на придбання вказаної квартири.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 12 червня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 укладено шлюб, зареєстрований Третім відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 406, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 (а.с. 8).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 356807589 вбачається, що у ОСОБА_2 на праві власності є квартира, загальною площею 42,9 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 2186, виданий 23.11.2017 року (а.с.10).

Зі змісту договору купівлі-продажу квартири від 23 листопада 2017 року, укладеного між ОСОБА_9 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) убачається, що спірна квартира придбана за 566580,00 грн. Покупець придбав квартиру за згодою свого чоловіка, ОСОБА_4 (а.с. 109-110).

З Договору безпроцентної позики від 07 листопада 2017 року, укладеного між ОСОБА_6 (позикодавець) та ОСОБА_7 (позичальник) вбачається, що позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність валютні цінності у розмірі 20000,00 доларів США, зі строком повного погашення боргу не пізніше 07 листопада 2019 року у місті Харків, за попередньою домовленістю Сторін.

З п. 3 вказаного Договору вбачається, що позика надається позичальнику для покупки квартири на ім`я дочки ОСОБА_2 , за згодою дружини ОСОБА_10 .

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_4 посилався на те, що 23 листопада 2017 року, під час шлюбу, сторонами було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 . Зазначає, що на теперішній час спірна квартира знаходиться у користуванні відповідача, яка перешкоджає позивачу користуватися вказаною квартирою. Досягти згоди щодо поділу спільного майна не можуть.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто ст. 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Зазначені вимоги Сімейного кодексу України кореспондуються з ч.3 ст.368 ЦК України майно, за якою набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що квартира АДРЕСА_3 була придбана відповідачкою в період шлюбу за згодою свого чоловіка, ОСОБА_4 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 356807589 право власності на квартиру АДРЕСА_3 , зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23 листопада 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коссе Л.М.

Висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу, відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апелянта щодо того, що спірна квартира була придбана за особисті грошові кошти відповідача, надані її батьком та частково позичені ним за договором безпроцентної позики, а позивач жодної участі у придбанні квартири не приймав, колегією суддів не приймаються з огляду на таке.

З Договору безпроцентної позики від 07 листопада 2017 року, укладеного між ОСОБА_6 (позикодавець) та ОСОБА_7 (позичальник) вбачається, що позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність валютні цінності у розмірі 20000,00 доларів США, зі строком повного погашення боргу не пізніше 07 листопада 2019 року у місті Харків, за попередньою домовленістю Сторін.

З п. 3 вказаного Договору вбачається, що позика надається позичальнику для покупки квартири на ім`я дочки ОСОБА_2 , за згодою дружини ОСОБА_10 .

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позичені батьком відповідачки кошти, використані відповідачкою на придбання спірної квартири. Сам по собі факт зазначення у договорі безпроцентної позики про ціль такої позики, безумовно, не свідчить про те, що позика була витрачена на придбання спірної квартири.

Належних і допустимих доказів на підтвердження факту придбання спірної квартири за особисті кошти відповідачки суду не надано.

Висновок суду першої інстанції провизначення часток кожного із подружжя у праві спільної сумісної власності в розмірі 1/2 частини за кожним відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Доводи апелянта щодо того, що оскаржуване рішення ухвалено за відсутності відповідача та її представника, чим позбавивлено сторону відповідача довести ті обставини, на які вона посилається, колегією суддів не приймається до уваги з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи було неодноразово відкладено за заявою представника відповідачки. Відповідачка та її представник - ОСОБА_3 були належним чином повідомлені про день та час розгляду справи.

Відповідно до ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Ю.М. Мальований

Н.П. Пилипчук

Повний текст судового рішення складено 17.07.2025 року.