"24" липня 2025 р. Справа № 353/527/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2025 року м. Вишгород

Суддя Вишгородського районного суду Київської області Дьоміна О.П., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегула Івана Івановича, третя особа ОСОБА_2 про визнання майна таким, що не підлягає зверненню стягнення у межах виконавчого провадження за №77586079 за виконавчим листом за №730/1147/24 та зобов`язання утриматися від вчинення виконавчих дій щодо опису, арешту, оцінки та реалізації об`єктів нерухомості,-

ВСТАНОВИВ:

26.06.2025 року ухвалою судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області зазначена цивільна справа передана за підсудністю до Вишгородського районного суду Київської області.

Матеріали цивільної справи надійшли до Вишгородського районного суду Київської області 21.07.2025 року.

Вивчивши матеріали зазначеної позовної заяви, суд прийшов до наступного:

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України - суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що вона є власником житлового будинку та двох земельних ділянок, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з виконавчим провадженням серії ВП за №77586079, відкритого 20.03.2025 року на підставі виконавчого листа за №730/1147/24 від 05.03.2025 року Борзянським районним судом Чернігівської області про стягнення з позивачки по цій справі ОСОБА_1 на користь третьої особи по цій справі ОСОБА_2 50 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, відповідач по справі приватний виконавець Крегул І.І. має намір звернути стягнення на вказану нерухомість. Таким чином ОСОБА_1 є боржинокм у вказаному виконавчому провадженні.

При цьому вбачається, що ОСОБА_1 звертається до суду саме з позовними вимогами до відповідача приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегул І.І., в яких просить суд визнати житловий будинок та земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 такими, що не підлягають зверненню стягнення у межах виконавчого провадження серії ВП за №77586079 за виконавчим листом за №730/1147/24.

Виконавче провадження серії ВП за №77586079 відкрите на підставі виконавчого листа за №730/1147/24, виданого 05.03.2025 року Борзнянським районним судом Чернігівської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 500 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» передбачає можливість звернення сторін виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.

Виконання судових рішень є завершальною стадією судового процесу. Саме такий принцип застосовує Європейський суд з прав людини у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі за №569/13154/20 (провадження № 61-15520св20); від 17 лютого 2021 року у справі за №569/13160/20 (провадження № 61-15478св20), від 10 березня 2021 року у справі за №766/17333/20-ц (провадження № 61-1124св21).

Так, відповідно до положень ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

За приписами ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається стороною виконавчого провадження до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Частина друга згаданої статті визначає, що скарга подається в письмовій формі і підписується стороною виконавчого провадження, її представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Вимоги до такої скарги зазначені у ч. 3 ст. 448 ЦПК України, зокрема, п. 4 визначено, що скарга повинна містити ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Згідно з п. 2 ч. 4 згаданої статті до скарги додаються докази направлення копій скарги та доданих до неї матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням положень ст. 43 цього Кодексу.

Позивачка ОСОБА_1 є стороною виконавчого провадження серії ВП за №77586079, оскільки є боржником в рамках вказаного виконавчого провадження.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегулом І.І. від 20.03.2025 року, при примусовому виконанні виконавчого листа за №730/1147/24 від 05.03.2025 року, виданого Борзнянським районним судом Чернігівської області, накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 1 Постанови за №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» - у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Згідно з п. 2 вказаної Постанови - позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

За змістом вказаних положень Закону України «Про виконавче провадження» - в позовному провадженні може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку, коли особа є або вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, і не є боржником у відповідному виконавчому провадженні, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Питання зняття арешту з майна, яке не пов`язане зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в своїх постановах від 02.06.2020 року у справі за №201/10187/18, від 20.06.2018 року у справі за №210/1072/15-ц, за №712/12136/18 від 24.05.2021 року.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі за №712/12136/18, зроблено висновок про те, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Отже боржник, на майно якого державним виконавцем накладено арешт, не може звертатися до суду з позовом про зняття арешту з майна, оскільки законом для нього встановлений інший порядок захисту його прав, а саме: шляхом звернення до суду зі скаргою на дії державного або приватного виконавця відповідно до розділу VII ЦПК України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України - суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на вказане у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 слід відмовити, оскільки ця позовна заява підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Конституційний Суд України у рішенні від 12.06.2007 року за № 2-рп/2007 вказав, що необхідно відрізняти поняття «обмеження основоположних прав і свобод» від прийнятого у законотворчій практиці поняття «фіксація меж самої сутності прав і свобод шляхом застосування юридичних способів (прийомів)», визначаючи таку практику допустимою. При цьому, як слідує зі змісту Рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 року за №9-зп, не є порушенням права на судовий захист відмова суду в прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених не у відповідності до чинного законодавства.

Отже, зазначені вимоги до заяв, передбачені ЦПК України, носять не формальний характер, а є обов`язковими для осіб, що звертаються до суду за захистом своїх порушених прав, недотримання яких, відповідно, тягне за собою її залишення без руху або повернення.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судового процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі „De Geouffre de la Pradelle v. France від 16.12.1992 року, заява за №12964/87).

У рішенні у справі „Bellet v. France від 04.12.1955 року, заява за №23805/94, ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі „Дія 97 проти України від 21.10.2010 року).

Суд наголошує, що у даному випадку відмова у відкритті провадження не є надмірним формалізмом та обмеженням доступу до правосуддя, а є проявом забезпечення реалізації балансу принципу верховенства права та принципів цивільного судочинства щодо рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності та диспозитивності.

Керуючись ст. 186 ЦПК України, суддя,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегула Івана Івановича, третя особа ОСОБА_2 про визнання майна таким, що не підлягає зверненню стягнення у межах виконавчого провадження за №77586079 за виконавчим листом за №730/1147/24 та зобов`язання утриматися від вчинення виконавчих дій щодо опису, арешту, оцінки та реалізації об`єктів нерухомості

Роз`яснити позивачці її право звернутися зі скаргою на дії приватного виконавця в порядку, визначеному Розділом VII ЦПК України, до суду, що розглянув справу як суд першої інстанції.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.П. Дьоміна