Справа № 712/8618/25
6/703/65/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Криви Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Крамної Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла Черкаської області подання приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Чупис Тетяни Петрівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , -

встановив:

04 серпня 2025 року з Соснівського районного суду м. Черкаси до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області за підсудністю надійшло подання приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Чупис Тетяни Петрівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , в якому приватний виконавець просить тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України фізичну особу божника ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на неї виконавчим листом № 461/4813/23 від 04.01.2024.

Подання обґрунтовує тим, що в неї на виконанні знаходиться виконавче провадження № 74079385 з виконання виконавчого листа №461/4813/23 від 04 січня 2024 року виданого Галицьким районним судом м. Львова про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості за договором кредиту та страхування № Е07.21790.008504841 від 13.08.2021 у розмірі 106250,49 грн та судового збору у сумі 1931,53 грн.

Виконавцем 07 лютого 2024 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Копія даної постанови направлено сторонам виконавчого провадження. Рішення до даного часу боржником не виконано, декларацію не подано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання не здійснено, що суперечить вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

В ході розшуку майна боржника приватним виконавцем встановлено, що цінні папери, сільськогосподарська техніка, цивільні повітряні судна, морські та річкові судна, транспортні засоби, земельні ділянки, об`єкти нерухомого майна ( та інші речові права), на які можливо звернути стягнення зареєстрованими боржником не значаться. У боржника наявні відкриті рахунки в банківських установах. Постановою приватного виконавця накладено арешт на грошові кошти боржника, однак кошти для задоволення вимог стягувача на рахунках боржника відсутні. У боржника відсутнє майно та кошти на які можливо звернути стягнення для задоволення вимог стягувача в повному обсязі. Майно належне боржнику на праві власності відсутнє. Згідно відомостей ПФУ та ДПС України ОСОБА_1 доходи не отримує. На запит виконавця Державна прикордонна служба України повідомила, що ОСОБА_1 у період з 07.02.2024 по 10.04.2025 державний кордон України не перетинала. За повідомленням Державної міграційної служби України від 17.04.2025 ОСОБА_1 має паспорт для виїзду за кордон.

Враховуючи викладене, рішення до теперішнього часу не виконано, а боржник ухиляється від його виконання, не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і доходів.

Таким чином, приватний виконавець Чупис Т.П, вказує, що боржник ухиляється від його виконання, не вживає заходів щодо виконання рішення, тобто боржник вчиняє дії, що ускладнюють виконання виконавчого документу, не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і доходів, в зв`язку з чим приватний виконавець звернулася до суду з даним поданням.

Приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Чупис Т.П. у судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, заяв, клопотань від неї не надходило.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали подання, приходить до наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Судом встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Чупис Т.П. перебуває виконавче провадження № 74079385 з виконання виконавчого листа №461/4813/23 від 04 січня 2024 року виданого Галицьким районним судом м. Львова про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості за договором кредиту та страхування № Е07.21790.008504841 від 13.08.2021 у розмірі 106250,49 грн та судового збору у сумі 1931,53 грн.

Приватним виконавцем 07 лютого 2024 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Копія даної постанови направлено сторонам виконавчого провадження. Рішення до даного часу боржником не виконано, декларацію не подано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання не здійснено, що суперечить вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно ч.5 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

В ході розшуку майна боржника приватним виконавцем встановлено, що цінні папери, сільськогосподарська техніка, цивільні повітряні судна, морські та річкові судна, транспортні засоби, земельні ділянки, об`єкти нерухомого майна ( та інші речові права), на які можливо звернути стягнення зареєстрованими боржником не значаться. У боржника наявні відкриті рахунки в банківських установах. Постановою приватного виконавця накладено арешт на грошові кошти боржника, однак кошти для задоволення вимог стягувача на рахунках боржника відсутні. У боржника відсутнє майно та кошти на які можливо звернути стягнення для задоволення вимог стягувача в повному обсязі. Майно належне боржнику на праві власності відсутнє. Згідно відомостей ПФУ та ДПС України ОСОБА_1 доходи не отримує. На запит виконавця Державна прикордонна служба України повідомила, що ОСОБА_1 у період з 07.02.2024 по 10.04.2025 державний кордон України не перетинала. За повідомленням Державної міграційної служби України від 17.04.2025 ОСОБА_1 має паспорт для виїзду за кордон.

В силу ст.13 Загальної Декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Також ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Згідно ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордоном у випадках, передбачених п.1-9 ч.1 цієї статті.

Приймаючи до уваги узагальнення судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України Верховного Суду від 01 лютого 2013 року ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Наявність у боржника невиконаних зобов`язань за рішенням суду саме по собі, не є підставою для обмеження його права на виїзд за межі України, оскільки необхідною умовою для застосування такого обмеження, є навмисне та свідоме невиконання боржником рішення суду.

Згідно ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За змістом п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон є не тільки наявність невиконаних зобов`язань, але і ухилення від їх виконання.

Ухиленням від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням суду, є будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини. Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч.3 ст.12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання».

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені у пункті 1 Протоколу Конвенції, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та ФельдешнеХайлік проти Угорщини» (FoldesandFoldesneHajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

У пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і вказане вище рішення Європейського Суду «ФельдешиФельдешнеХайликпротивВенгрии», §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «ЛеКонт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (LeCompte, VanLeuvenandDeMeyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...».

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Як вбачається з матеріалів подання, приватним виконавцем здійснено ряд необхідних та передбачених чинним законодавством дій для належного забезпечення виконання рішення суду.

Таким чином, приватним виконавцем до подання додано виключно документи, які підтверджують здійснення ним своїх прав та обов`язків, та жодним чином не підтверджують умисне ухилення боржником від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що доводи приватного виконавця про ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, покладених на неї рішенням суду не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, та є припущеннями.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Позиція щодо неправомірності заборони виїзду за кордон без оцінки індивідуальних обставин боржника на підставі лише факту наявності невиконаного грошового зобов`язання, викладена у рішенні ЄСПЛ у справі «Хлюстов проти Росії».

Отже, право на звернення до суду із поданням про обмеження боржника у праві виїзду за межі України виникає у державного виконавця лише у випадку доведення і обґрунтування факту умисного ухилення останнього від виконання своїх зобов`язань.

Однак, матеріали подання не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують факт умисного ухилення боржника, від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.

Сам по собі факт відкриття виконавчого провадження та невиконання боржником зобов`язання самостійно не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього судовим рішенням обов`язків.

Відповідно до ч.1-3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що подання приватного виконавця Чупис Т.П. є необґрунтованим, в зв`язку з чим задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.33 Конституції України, ст.12, 76-81, 83, 89, 247, 260-261, 353, 354, 441 ЦПК України, ст.18, 26, 28 Закону України «Про виконавче провадження», -

постановив:

У задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Чупис Тетяни Петрівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і може бути оскаржена безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її складання.

Суддя: Ю.В. Крива