Справа № 203/2781/24
Провадження № 2/0203/124/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2025 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Клімової Н.А.,

за участі:

представника позивача Бровкіної М.І.,

представника відповідача Москаленка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляються самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна,

встановив:

29.05.2024 року до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська надійшов позов Дніпровської міської ради (далі ДМР, позивач) до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляються самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна, в якому позивач просить суд:

- витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення №63 «А», загальною площею: 15,3 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідач є недобросовісним набувачем спірного майна, оскільки він не вчинив дій щодо з`ясування підстав неодноразової державної реєстрації майна протягом короткотермінового строку за іншими особами. Отже, спірне нерухоме майно безпідставно вибуло з власності територіальної громади міста Дніпра поза волею власника в особі Дніпровської міської ради.

З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з позовом про витребування майна.

Інші учасники справи не подали до суду заяв по суті спору.

Під час судового розгляду справи представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснила суду таким чином, як про це вказано вище. Також представник позивача зазначила, що ані відповідачу, ані попереднім володільцям спірного майна не видавалось свідоцтво про право власності та у 1999 році ДМР не могла розпоряджатися нежитловим приміщенням. Проте до ДМР звернулись мешканці будинку із повідомленням, що вони користуються спірним нежитловим приміщенням.

Представник відповідача у судовому засіданні 01.04.2025 року пояснив, що сторона відповідача визнає позов у повному обсязі.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 05.06.2024 року було частково задоволено заяву Дніпровської міської ради про забезпечення позову в цивільній справі та заборонено ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії по відчуженню, реалізації, передачі іншим особам та переоформленню документів на нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення №63 «А», загальною площею: 15,3 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01); заборонено державному реєстратору вчиняти будь-які дії, окрім дій по виконанню ухвали суду про забезпечення даного позову по цій справі щодо нерухомого майна, а саме: нежитлове приміщення №63 «А», загальною площею: 15,3 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01); у задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.

Ухвалою суду від 10.06.2024 року було відкрито провадження в цивільній справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 26.08.2024 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні

У чергове судове засідання, призначене на 01.04.2025 року, з`явились представник позивача та представник відповідача.

Треті особи у судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили, не подавали до суду будь-яких заяв чи клопотань щодо участі у судових засіданнях.

Суд, заслухавши учасників справи, які з`явились у судове засідання, на підставі положень ст. ст. 128, 223 ЦПК України продовжив судове засідання за відсутності третіх осіб.

Під час судового засідання суд заслухав усні пояснення представників сторін, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, заслухав заключні слова представників сторін під час судових дебатів, та 01.04.2025 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено, що відповідно до рішення сесії ХХІV скликання Дніпропетровської міської ради від 19.11.2003 року №11/13 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста обласних житлово-комунальних підприємств «Південне», «Центральний», «Лівобережжя», було вирішено прийняти у комунальну власність територіальної громади міста обласні житлово-комунальні підприємства «Південне», «Центральний», «Лівобережжя» з майном, будівлями і спорудами, що перебувають на їх балансі, відповідно до актів приймання-передачі від 18.08.2003 року, від 10.09.2003 року, від 12.09.2003 року, та, зокрема, житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , було внесено до Переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста, КП «ДМБТІ» зареєстроване на нього право комунальної власності територіальної громади в особі Дніпровської міської ради.

Це також підтверджується листом Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 04.03.2024 року за вих. №2/5-452 «Про надання інформації», відповідно до якого житловий будинок літ. А-5, загальною площею 5064,4 кв. м, по АДРЕСА_1 , належить до комунальної власності територіальної громади ДМР, балансоутримувач: КП « Житлове господарство Центрального району» ДМР, підлягає передачі на баланс КП «Жилсервіс-5».

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав від 21.05.2024 року, нежитлове приміщення №63 «А», загальною площею 15,3 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, зареєстроване на праві власності за відповідачем ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; документи, подані для державної реєстрації: договір купівлі-продажу №1301 від 25.10.2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д.

Попередніми власниками спірного нерухомого майна були: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Так, відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 06.08.2016 року, укладеного між ОСОБА_4 , від імені якого діяв ОСОБА_5 (продавець), та ОСОБА_3 (покупець), продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього обговорену грошову суму, а саме: нежитлове приміщення №63 «А», яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (п.1.1., п. 1.2. договору).

Нежитлове приміщення належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого 19.10.1999 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі довідки ДДП пвл Придніпровської залізниці від 25.08.1998 року, та рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.04.1999 року №1835, зареєстрованого в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації 19.10.1999 року, і записаного в реєстрову книгу №ХХХІV за реєстровим №93 (п.1.3. договору).

Договір є нотаріально посвідченим 06.08.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю., зареєстрований в реєстрі за №1229.

Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 19.09.2016 року, укладеного між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), продавець передає у власність (продає), а покупець приймає у власність (купує) нежитлове приміщення №63а за адресою: АДРЕСА_1 (п.1.1. договору).

Вказане нежитлове приміщення належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого 06.08.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю., зареєстровано в реєстрі за №1229, що зареєстроване 06.08.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю., за №15853581, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 (п.1.2. договору).

Договір є нотаріально посвідченим 19.09.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чалою В.О., зареєстрований в реєстрі за №669.

Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 25.10.2023 року, укладеного між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), продавець передає у власність покупця, а покупець приймає придатне для використання за призначенням нежитлове приміщення АДРЕСА_2 (п. 1 договору).

Вищезгадане нежитлове приміщення належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чалою В.О. від 19.09.2016 року за №669; право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Чалою В.О. 19.09.2016 року, номер запису про право власності: 16529826, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 (п.2 договору).

Договір є нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. 25.10.2023 року, зареєстровано в реєстрі за №1301.

Водночас, відповідно до листів КП «ДМБТІ» ДМР від 15.12.2023 року та Управління архівної справи ДМР від 07.02.2024 року «Про надання інформації», станом на 31.12.2012 року державна реєстрація права власності на нежитлове приміщення №63а, що розташоване на першому поверсі житлового будинку літ. А-5,6 за адресою: АДРЕСА_1 , КП «ДМБТІ» ДМР не проводилась; реєстрація свідоцтва про право власності, виданого 19.10.1999 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, КП «ДМБТІ» ДМР не проводилась; в реєстровій книзі №ХХХІV за реєстровим №93 зареєстроване нерухоме майно за іншою адресою.

В Управлінні архівної справи ДМР, згідно з описом справ постійного зберігання виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради за 1999 рік рішення виконавчого комітету зазначеної ради від 19.04.1999 року №1835 не існує.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу витребування нерухомого майна від відповідача, а саме: нежитлового приміщення №63 «А», загальною площею 15,3 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18), можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-2407цс15).

Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику (постанова ВС від 22 жовтня 2020 року, справа №752/11904/17).

Також відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», власник має право витребувати майно з незаконного володіння набувача, якщо це майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, враховуючи ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 року №280/97-ВР (у чинній редакції), право комунальної власності право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

При цьому суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами , зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Відповідно до положень ст. ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача).

Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанова КЦС ВС від 13.02.2019 року, справа №369/13976/15-ц; постанова КЦС ВС від 27.03.2019 року, справа №806/2-1093/2011).

З огляду на викладене вище, з урахуванням визнання позову відповідачем, а також ненадання ним інших письмових доказів ніж ті, що містяться в матеріалах справи, суд в межах позовних вимог дійшов висновку про необхідність їх задоволення у повному обсязі.

Так, суд, вирішуючи по суті спір між сторонами враховує те, що спірне нерухоме майно безпідставно вибуло із комунальної власності територіальної громади міста Дніпра у приватну власність фізичних осіб, а саме: спочатку до ОСОБА_4 , а потім на підставі договорів купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відповідно. Оскільки ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу вважався власником спірного нерухомого майна на підставі свідоцтва про право власності, виданого 19.10.1999 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі довідки ДДП пвл Придніпровської залізниці від 25.08.1998 року, та рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.04.1999 року №1835, зареєстрованого в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації 19.10.1999 року, записаного в реєстрову книгу №ХХХІV за реєстровим №93. Проте, як встановлено судом, відповідно до листів КП «ДМБТІ» ДМР від 15.12.2023 року та Управління архівної справи ДМР від 07.02.2024 року «Про надання інформації», реєстрація свідоцтва про право власності, виданого 19.10.1999 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, КП «ДМБТІ» ДМР не проводилась; в реєстровій книзі №ХХХІV за реєстровим №93 зареєстроване нерухоме майно за іншою адресою, та за 1999 рік рішення виконавчого комітету ДМР від 19.04.1999 року №1835 не існує. Тому ОСОБА_4 не мав права відчужувати спірне нерухоме майно. При цьому всі наступні правочини у ланцюгу відчуження спірного об`єкта нерухомості вказують на те, що відповідач не є стороною недійсного правочину.

Тому власником спірного нерухомого є територіальна громада міста Дніпра в особі ДМР, а спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника поза його волею шляхом відчуження його особою, яка не мала права відчужувати спірне майно, тобто першочергово ОСОБА_4 на користь добросовісних набувачів: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відповідно.

Отже, між сторонами спору виникли відносини речово-правового характеру, оскільки між власником майна територіальною громадою міста в особі ДМР і його фактичним володільцем ОСОБА_1 відсутні договірні відносини, а спірне майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, враховуючи, що спірне майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом, подавши віндикаційний позов, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України, а саме: майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення у повному обсязі.

З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Згідно з положеннями ст. 1, ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, судовий збір це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат.

Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до частин 3, 5 статті 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Тому, враховуючи мотиви суду щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі, визнання позову відповідачем, з урахуванням вимог ст. ст. 141, 142 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків понесених позивачем судових витрат зі сплати судового збору у загальному розмірі 2271,00 грн (1514,00 грн + 757,00 грн = 2271,00 грн), яка складається з: 50 відсотків судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1514,00 грн (3028,00 грн : 2 = 1514,00 грн) та 50 відсотків судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 757,00 грн (1514,00 грн : 2 = 757,00 грн).

При цьому позивачу слід повернути з Державного бюджету України 50 відсотків сплаченого судового збору у загальному розмірі 2271,00 грн (1514,00 грн + 757,00 грн = 2271,00 грн), яка складається з: 50 відсотків судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1514,00 грн (3028,00 грн : 2 = 1514,00 грн) та 50 відсотків судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 757,00 грн (1514,00 грн : 2 = 757,00 грн).

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про необхідність задоволення у повному обсязі позову ДМР та витребування від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення №63 «А», загальною площею 15,3 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, суд на підставі положень ст. ст. 141, 142 ЦПК України, викладених вище норм чинного законодавства України, а також з урахуванням визнання позову відповідачем, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 2271,00 грн, та повернути позивачу з Державного бюджету України 50 відсотків сплаченого судового збору у загальному розмірі 2271,00 грн.

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 133, 141, 142, 206, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляються самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна задовольнити повністю.

Витребувати від ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; остання відома адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради (адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 75; ) нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення №63 «А», загальною площею 15,3 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Стягнути зі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; остання відома адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Дніпровської міської ради (адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 75; ) 50 відсотків понесених позивачем судових витрат зі сплати судового збору у загальному розмірі 2271,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят одна гривня 00 копійок), яка складається з: 50 відсотків судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1514,00 грн та 50 відсотків судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 757,00 грн.

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вул. Челюскіна, 1; ) повернути позивачу Дніпровській міській раді (адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 75; ) з Державного бюджету України 50 відсотків сплаченого судового збору у загальному розмірі 2271,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят одна гривня 00 копійок), яка складається з: 50 відсотків судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1514,00 грн та 50 відсотків судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 757,00 грн (платіжна інструкція №844 (внутрішній номер 346660633) від 15.05.2024 року на суму 3028,00 грн та платіжна інструкція №862 (внутрішній номер 347889150) від 24.05.2024 року на суму 1514,00 грн, відповідно, містяться в матеріалах цивільної справи №203/2781/24).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 15.04.2025 року.

Суддя Ф.М. Ханієва