Справа №203/6172/24
Провадження №2/0203/361/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.07.2025 року Центральний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Католікяна М.О.,

при секретарі Гапоновій К.В.,

з участю:

-представниці позивача ОСОБА_1 ;

-представника відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання боргу спільним, стягнення коштів у порядку регресу,

у с т а н о в и в:

1. 29 жовтня 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання боргу спільним, стягнення коштів у порядку регресу. Заявлений позов обґрунтовано тим, що 20.01.2014 під час перебування з відповідачкою у шлюбі позивач уклав договір позики, за яким для придбання автомобіля одержав грошові кошти в сумі 39 000,00 доларів США. Автомобіль при цьому став предметом застави. Згодом шлюб між сторонами було розірвано. Під час шлюбу сторони на виконання договору позики сплатили 10 109,00 доларів США (з урахуванням передачі автомобіля). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2024 у справі №204/4708/17 з позивача на користь відповідачки було стягнуто половину вартості придбаного автомобіля в сумі 67 865,00 грн. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.09.2022 з позивача на користь позикодавця було стягнуто заборгованість за договором позики від 20.01.2014 у сумі 934 968,47 грн. Рішення від 22.09.2022 позивачем було виконане. Викладене стало причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання боргу, що виник за договором позики від 20.01.2014 спільним, стягнення з відповідачки у порядку регресу половини сплачених за ним коштів у сумі 472 159,00 грн (а.с.а.с. 1 5).

2. 23 грудня 2024 року відповідачка подала до суду відзив на позов, у якому зазначила, що позивач не довів належними та допустимими доказами той факт, що спірний автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя. Відповідачці не було відомо про укладення позивачем договору позики, що свідчить про відсутність її згоди на укладення такого договору, отже й вимога про стягнення половини його вартості є безпідставною (а.с.а.с. 64 70).

3. 5 січня 2025 року позивач подав до суду відповідь на відзив, зазначивши, що усі факти, що свідчать про обґрунтованість заявлених позовних вимог були встановлені Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська від 22.09.2022 (справа №201/6451/21) та Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська від 14.03.2024 (справа №204/4708/17) (а.с.а.с. 76 80, 83).

4. 9 лютого 2025 року відповідачка звернулася до суду із заявою про застосування до спірних правовідносин позовної давності (а.с.а.с. 84 87).

5. 7 березня 2025 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті (а.с. 108).

6. У судовому засіданні представниця позивача заявлений позов підтримала, пояснивши, що 20.01.2014 під час перебування з відповідачкою у шлюбі позивач уклав договір позики, за яким для придбання автомобіля одержав грошові кошти в сумі 39 000,00 доларів США. Автомобіль при цьому став предметом застави. Згодом шлюб між сторонами було розірвано. Під час шлюбу сторони на виконання договору позики сплатили 10 109,00 доларів США (з урахуванням передачі автомобіля). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2024 у справі №204/4708/17 з позивача на користь відповідачки було стягнуто половину вартості придбаного автомобіля в сумі 67 865,00 грн. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.09.2022 з позивача на користь позикодавця було стягнуто заборгованість за договором позики від 20.01.2014 у сумі 934 968,47 грн. Рішення від 22.09.2022 позивачем було виконане.

7. Представник відповідачки у суді заперечував проти позову, пояснивши, що позивач не довів належними та допустимими доказами той факт, що спірний автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя. Відповідачці не було відомо про укладення позивачем договору позики, що свідчить про відсутність її згоди на укладення такого договору, отже й вимога про стягнення половини його вартості є безпідставною. У разі визнання судом заявленого позову обґрунтованим представник відповідачки просив залишити його без задоволення, застосувавши до спірних правовідносин позовну давність.

8. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

9. Судом було встановлено, що 17.07.2010 між сторонами було укладено шлюб (а.с. 45).

10. 20 січня 2014 року між позивачем та його сестрою ОСОБА_5 , було укладено договір позики, за яким позивач для придбання автомобілю марки «Mercedes-Benz» (номер кузова НОМЕР_1 ) одержав грошові кошти в сумі 39 000,00 доларів США (а.с. 42).

11. Того ж дня між позивачем та ОСОБА_5 було укладено договір застави (транспортного засобу), за яким на забезпечення належного виконання позивачем зобов`язань за договором позики від 20.01.2014 він передав ОСОБА_5 у заставу автомобіль марки «Mercedes-Benz» (номер кузова НОМЕР_1 ) (а.с.а.с. 43, 44).

12. 12 травня 2016 року рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська шлюб, укладений між сторонами, було розірвано (а.с. 46).

13. 22 вересня 2022 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі №201/6451/21 було ухвалене рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованості за договором позики від 20.01.2014 загальною сумою 934 968,47 грн, а також компенсації судових витрат у сумі 9 349,70 грн. Рішення набрало законної сили 01.02.2023 і було добровільно виконано позивачем 30.09.2024 (а.с.а.с. 24 41).

14. 14 березня 2024 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі №204/4708/17 було ухвалене рішення, яким, серед іншого, автомобіль марки «Mercedes-Benz» (номер кузова НОМЕР_1 ) було визнано спільною сумісною власністю сторін. Рішення в цій частині набрало законної сили 26.06.2024 (а.с.а.с. 6 23).

15. Зазначеним рішенням, серед іншого, було встановлено, що кошти за договором позики від 20.01.2014 були витрачені сторонами в інтересах сім`ї на придбання автомобіля марки «Mercedes-Benz» (номер кузова НОМЕР_1 ). При цьому з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 було стягнуто компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля в сумі 290 445,00 грн.

16. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм Цивільного кодексу України (далі ЦК) підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України (далі СК).

17. Разом з тим, нормами ЦК та СК прямо не врегульоване питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям.

18. Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

19. Згідно зі статтею 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

20. За правилами, встановленими частиною 1 статті 21 СК, шлюб це сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (стаття 36 СК).

21. Словник української мови визначає слово «союз» як тісну єдність, тісний зв`язок між ким-, чим-небудь (Словник української мови: в 11 томах. том 9, 1978. стор. 478).

22. Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

23. Так, положення статті 60 СК свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована, і один з подружжя може оспорити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

24. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК, частина 3 якої визначає, що, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

25. Норма частини 3 статті 61 СК кореспондує частині 4 статті 65 СК, за приписами якої договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

26. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина 2 статті 65 СК).

27. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

28. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох з подружжя.

29. При цьому правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

30. При вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

31. Якщо один з колишнього подружжя у повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини 1 статті 544 ЦК має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині.

32. Судом було встановлено, що кошти за договором позики від 20.01.2014 були витрачені сторонами в інтересах сім`ї (рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2024).

33. При цьому позивач добровільно і в повному обсязі виконав судове рішення про стягнення з нього заборгованості за договором позики від 20.01.2014 у сумі 934 968,47 грн.

34. З огляду на викладене позов про стягнення з відповідачки в порядку регресу компенсації половини таких витрат у сумі 467 484,23 грн підлягає задоволенню.

35. Ураховуючи викладене, суд також вважає обґрунтованою й позовну вимогу про стягнення з відповідачки половини коштів, спрямованих на відшкодування судових витрат у цивільній справі №201/6451/21 у сумі 4 674,85 грн.

36. Розв`язуючи позов у частині визнання боргу спільним, суд виходить з такого.

37. Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК ) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

38. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

39. За правилами, встановленими частинами 1, 3 статті 13 ЦПК, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

40. Частиною 1 статті 5 ЦПК визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

41. Способи захисту порушеного права встановлено частиною 2 статті 16 ЦК, яка визначає, що такими способами можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

42. При цьому за приписами частин 1, 2 статті 5 ЦПК, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

43. Аналіз приведених норм дає підстави дійти висновку про те, що до суду за захистом порушеного права може звернутися будь-яка особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено.

44. При цьому процес такого захисту у суді обмежено законодавцем принципом диспозитивності, згідно з яким захист здійснюється виключно у межах заявлених вимог, на підставі наданих доказів і з суворим дотримання приписів статті 16 ЦК та статті 5 ЦПК.

45. Крім того, стала судова практика визначає додатковий критерій належності обраного позивачем способу захисту порушеного права, згідно з яким такий спосіб має також бути ефективним, тобто таким, що тягне за собою настання для позивача реальних позитивних правових наслідків у вигляді повного або часткового поновлення порушеного права.

46. Судом встановлено, що позивач у справі звернувся до суду з вимогою про визнання боргу, що виник за договором позики від 20.01.2014, спільним.

47. На думку суду, висунута вимога не відповідає критерію ефективності.

48. З огляду на викладене суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної вимоги.

49. При цьому суд звертає увагу позивача на те, що спільний характер заборгованості, що виникла за договором позики від 20.01.2014, встановлений судом у цій справі, що й стало підставою для задоволення вимоги про стягнення коштів у порядку регресу.

50. Розв`язуючи заяву відповідачки про застосування до спірних правовідносин позовної давності, суд виходить з такого.

51. Відповідно до статей 256, 257, частини 1 статті 260 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 255 цього Кодексу.

52. Згідно з частиною 1 статті 254 ЦК строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

53. За правилами, встановленими частиною 1 статті 261 ЦК, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

54. Частинами 3, 4 статті 267 ЦК визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

55. Судом встановлено, що за спірними правовідносинами позовна давність не закінчилася, оскільки почалася у будь-якому випадку після ухвалення Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 22.09.2022 рішення у цивільній справі №201/6451/21.

56. Відтак, суд не знаходить підстав для застосування у справі позовної давності.

57. У порядку статті 141 ЦПК з відповідачки на користь позивача також підлягає стягненню компенсація судових витрат останнього у сумі 4 721,59 грн пропорційно задоволеній частині позову (а.с. 48).

58. Керуючись статтями 5, 7, 10 13, 19, 23, 76 81, 89, 133, 141, 209 211, 213, 228, 229, 258, 259, 263 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 ) про визнання боргу спільним, стягнення коштів у порядку регресу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у порядку регресу 1/2 частку виконаного ОСОБА_3 зобов`язання за договором позики від 20 січня 2014 року, укладеним з ОСОБА_5 , у сумі 472 159,00 гривень, компенсацію судових витрат у сумі 4 721,59 гривень, разом 476 880,59 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється від дня складення повного судового рішення. Рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення складене 30 липня 2025 року.

Суддя М.О. Католікян