ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/1837/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року в складі судді Янцовської Т.М. по справі № 646/12197/24 за позовом ОСОБА_1 до Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області про визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що їй належить на праві спільної часткової власності 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 09 грудня 1997 року, виданим Фірмою «Аудит-Куп`янськ». Право спільної часткової власності на вищезазначену частину квартири зареєстроване Куп`янським бюро технічної інвентаризації на підставі свідоцтва про право власності і записано у реєстрову книгу за № 110, реєстровий номер 15012.

Інша 1/2 частина вказаної квартири також належить їй, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10 лютого 2017 року.

У січні 2024 року військовослужбовцями зс рф чи інших незаконних формувань порушено закони та звичаї війни шляхом здійснення обстрілу з невстановленого виду озброєння, із застосуванням невстановленого типу снарядів території населеного пункту, внаслідок чого було пошкоджено належну їй квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

У зв`язку з пошкодженням квартири виникла необхідність подати заяву на отримання компенсації з використанням електронної публічної послуги «єВідновлення». Для отримання компенсації необхідно переконатися, що пошкоджений об`єкт внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно або у разі відсутності такого запису, провести його реєстрацію.

Вказала, що 05 липня 2024 року вона звернулась із заявою № 61858506 щодо державної реєстрації права спільної часткової власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . За результатами розгляду заяви встановлено, що інформація про реєстрацію права власності у Реєстрі прав власності на нерухоме майно - відсутня. У зв`язку з чим державним реєстратором було направлено запит до Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області № 3277/0/276-23 від 20 липня 2024 року.

Департаментом реєстрації отримано відповідь з Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області № 1924 від 21 липня 2024 року, в якій зазначено, що зберігачем інвентарних справ на об`єкти нерухомого майна, розташовані на території Куп`янської громади, було визначено КП «Куп`янське БТІ», будівля якого зруйновано через збройну агресію російської федерації в Україні, а саме комунальне підприємство (база даних, архівні справи, комп`ютерна техніка та інше) знищені. Таким чином, на сьогодні неможливо отримати від БТІ інформацію про зареєстровані права до 01 січня 2013 року на будь-який об`єкт нерухомого майна, розташований в населених пунктах, що входять до складу Куп`янської громади.

Розглянувши у сукупності заяву, подані документи, відомості реєстрів, державний реєстратор відмовив у проведенні державної реєстрації права спільної часткової власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

У зв`язку з тим, що її право власності на 1/2 частину належної їй квартири не визнається, вона змушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання права власності. В інший спосіб визнати її право власності на квартиру і зареєструвати його в Державному реєстрі речових прав, неможливо

Просила визнати за нею право спільної часткової власності на 1/2 частину квартири, що розташована на 2-му поверсі 2-х поверхового будинку, загальною площею 43,3 кв м, житловою площею 27,3 кв м, яка складається з: 2-х кімнат житловою площею 27,3 кв м, у тому числі: 1-а кімната площею 19,0 кв м, 2-а кімната площею 8,3 кв м, кухні площею 5,3 кв м, ванної кімнати площею 2,4 кв м, вбиральні площею 0,9 кв м, коридору площею 5,8 кв м, двох вбудованих шаф

площею 0,4 кв м та площею 0,4 кв м, одного балкону площею 2,8 кв м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що не встановлено порушеного права позивачки, яке б підлягало захисту у судовому порядку відповідно до статті 392 ЦК України. Визнання права власності на 1/2 частину квартири не є єдиним можливим та належним способом захисту. При цьому позивачка не зазначає, на яку саме 1/2 частину квартири: належну їй на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 10 лютого 2017 року державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори Харківської області, чи свідоцтва про право власності, виданого 09 грудня 1997 року фірмою «Аудит-Куп`янськ», - вона просить визнати право власності.

На вказане судове рішення 13 січня 2025 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 - адвокат Романова Г.В. до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за результатами розгляду її заяви державний реєстратор винесла рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій, оскільки подані документи не надають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, а результати пошуку інформації в Державному реєстрі речових прав та реєстрах до 2013 року стосовно реєстрації прав на заявлений об`єкт нерухомого майна відсутні. Вона вимушена звернутися до суду з позовом, оскільки держава фактично не визнає за нею права власності на спірне нерухоме майно - 1/2 частину квартири, належну їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09 грудня 1997 року, про що свідчить відмова державного реєстратора у проведенні реєстраційних дій. Державний реєстратор позбавлений можливості перевірити інформацію щодо оформлення та/або реєстрації права власності на 1/2 частину квартири за період з грудня 1997 року до 01 січня 2013 року. Проте, відсутність об`єктивної можливості підтвердити факт оформлення та/або реєстрації права власності за нею у зв`язку зі знищенням будівлі, бази даних та документації КП «Куп`янське БТІ», а також відмова державного реєстратора провести реєстрацію права власності на зазначене майно за нею, створили ситуацію, при якій вона не може реалізовувати свої правомочності як власник майна, зокрема, щодо розпорядження цим майном, отримання передбаченої законом компенсації за знищення або пошкодження майна внаслідок збройної агресії російської федерації проти України тощо. Невизнання державою її права власності на спірне майно є втручанням у це право, яке не переслідує легітимну мету та не є необхідним у демократичному суспільстві, а отже порушує гарантії, закріплені у статті 1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відсутні докази, які б свідчили про наявність реєстрації права власності на спірне майно за будь-якою іншою особою. Позовна заява містить однозначну вимогу щодо визнання права власності за нею саме на 1/2 частку квартири, належну їй на підставі свідоцтва про право власності № б/н від 09 грудня 1997 року, виданого фірмою «Аудит - Куп`янськ». Основною підставою та обґрунтуванням для відмови в реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за нею є неможливість отримати довідку від органу реєстрації, який здійснював повноваження з реєстрації права власності на нерухоме майно до 01 січня 2013 року, в тому числі реєстрації прав власності на нерухоме майно на паперових носіях до 01 лютого 2003 року, а саме отримати довідку від зберігача інвентарних справ на об`єкти нерухомого майна, розташовані на території Куп`янської громади, - КП «Куп`янське БТІ». При цьому протиправні дії або бездіяльність державного реєстратора чи порушення закону під час реєстрації не мали місце. Для неї та державного реєстратора прав на нерухоме майно знищення архіву КП «Куп`янське БТІ», де зберігались архівні інвентаризаційно-реєстраційні справи, реєстрові книги, алфавітні книги з інформацією щодо зареєстрованих прав, є обставинами непереборної сили внаслідок збройної агресії рф щодо держави Україна, тому саме звернення до суду з позовом про визнання права власності є належним способом захисту прав власності. Оскарження дій або бездіяльності реєстратора в адміністративному порядку до окружного адміністративного суду є неналежним способом захисту права, оскільки рішення державного реєстратора № 74021957 від 09 липня 2024 року є таким, що відповідає вимогам законодавства, а тому підстави для його оскарження та скасування відсутні. Суд не вказав інший можливий та належний спосіб захисту у даній справі, що може бути застосований для відновлення порушеного права позивачки.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 17 липня 2025 року надіслані апеляційним судом на адреси учасників справи.

Судова повістка на ім`я ОСОБА_1 повернута на адресу апеляційного суду з відміткою від 09 лютого 2025 року «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 87-88). Крім того, про день, час та місце судового засідання ОСОБА_1 повідомлялась відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (а.с. 84).

Представник ОСОБА_1 - адвокат Романова Г.В. отримала в електронному кабінеті 03 лютого 2025 року (а.с. 82).

Куп`янська міська військова адміністрація Куп`янського району Харківської області отримала в електронному кабінеті 03 лютого 2025 року (а.с. 83).

11 лютого 2025 року від Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області надійшло клопотання про розгляд справи без участі її представника, судові витрати просила покласти на позивачку (а.с. 86).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , її фактичне місце перебування як ВПО - АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою від 10 лютого 2023 року № 6333- (а.с. 12).

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 09 грудня 1997 року фірмою «Аудит-Куп`янськ», квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частині (а.с. 7).

Право спільної часткової власності на квартиру зареєстровано в Куп`янському бюро технічної інвентаризації і записане в реєстрову книгу за № 110 р. 15012 (а.с. 7 зворот).

З відмітки державного нотаріуса на свідоцтві вбачається, що на підставі цього свідоцтва після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 10 лютого 2017 року за № 1-317 Куп`янською ДНК видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину вказаної в цьому свідоцтві квартири дружині померлого ОСОБА_1 (а.с. 7 зворот). Також у матеріалах справи міститься копія вказаного свідоцтва про право на спадщину (а.с. 19).

З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10 лютого 2017 року № 80052131 вбачається, що право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 43.3 кв м за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-317, виданого 10 лютого 2017 року державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори Харківської області (а.с. 8).

Технічний паспорт на вказану квартиру від 12 листопада 1997 року виготовлений на ім`я ОСОБА_2 , у ньому зазначено, що на квартиру зареєстровано право спільної часткової власності у Куп`янському бюро технічної інвентаризації, загальна площа квартири 43,3 кв м, житлова площа 27,3 кв м (а.с. 20-21).

За заявою ОСОБА_1 від 27 липня 2024 року внесено відомості до ЄРДР про скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України (а.с. 9).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 394517338 від 11 вересня 2024 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності лише на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-317 від 10 лютого 2017 року. Відомості про реєстрацію права власності на іншу 1/2 частину - відсутні (а.с. 15).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно № 74021957 від 09 липня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 в проведенні реєстраційних дій в зв`язку з тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що до Департаменту реєстрації Харківської міської ради подана заява № 61858506 від 05 липня 2024 року щодо реєстрації права власності за ОСОБА_1 на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право власності б/н від 09 грудня 1997 року, видавник Фірма «Аудит-Куп`янськ».

Під час розгляду заяви було здійснено консолідований пошук інформації в Державному реєстрі речових прав та реєстрах до 2013 року, стосовно реєстрації речових прав на заявлений об`єкт нерухомого майна. В результаті цього встановлено, що інформація про реєстрацію у Реєстрі прав власності на нерухоме майно - відсутня. Було направлено запит до Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області № 3277/0/276-23 від 20 липня 2023 року.

24 липня 2023 року Департаментом реєстрації отримано відповідь Куп`янської міської військової адміністрацій Куп`янського району Харківської області № 1924 від 21 липня 2023 року, відповідно до якої передбачається: Зберігачем інвентаризаційних справ на об`єкти нерухомого майна, розташовані на території Куп`янської громади, було визначено КП «Куп`янське БТІ». Через збройну агресію російської федерації в Україні будівля Комунального підприємства «Куп`янського бюро технічної інвентаризації» була зруйнована, а саме комунальне підприємство (база даних, архівні справи, комп`ютерна техніка та інше) знищені. Підприємство на даний час господарську діяльність не здійснює (а.с. 18).

Також адвокатом Романовою Г.В. направлено запит до Куп`янської міської військової адміністрації Харківської області від 22 липня 2024 року, на який отримано відповідь від 25 липня 2024 року № 2066, згідно якої на даний час зруйновані адміністративні будівлі органів місцевого самоврядування Куп`янської територіальної громади, за наслідками перебування окупаційної влади відсутня комп`ютерна та оргтехніка, відсутня службова документація. За період діяльності Куп`янської міської військової адміністрації Харківської області будь-яких документів щодо перейменування вулиці Давидова-Лучицького в м. Куп`янськ не приймалось, будь-які інші документи, які підтверджують зміну назви вулиці в м. Куп`янськ з ОСОБА_3 на Давидова-Лучицького відсутні (а.с. 11).

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Право на застосування певного способу захисту порушеного права існує у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Захист порушених цивільних прав та інтересів є елементом механізму правового регулювання цивільних відносин, саме тих, у яких й відбулося порушення зазначених прав або інтересів особи. Такий захист цивільних прав та інтересів їх учасників є необов`язковим (факультативним) у структурі такого механізму, оскільки він з`являється лише за необхідності вирівнювання викривленого розвитку правового регулювання цивільних відносин з метою приведення їх у певний стан - відповідно до умов договору або положень законодавства.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються, зокрема, Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України № 1952-IV, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною 3 цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом (ч. 4 ст. 3 Закону № 1952-IV).

За правилом абз. 4 ч. 5 ст. 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав.

Так, ч. 3 ст. 10 Закону № 1952-IV врегульовано, що державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема: свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Статтею 24 Закону № 1952-IV передбачено умови для відмови в державній реєстрації прав, зокрема, подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями (п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 24 Закону).

Зміст наведених норм дає підстави дійти висновку, що законодавцем чітко встановлено процедуру розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, яка включає в себе перевірку документів на предмет відповідності таким вимогам законодавства, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявності підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 висловлено правову позицію, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави.

У постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 363/4852/17 зроблено висновок, що державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.

Таким чином, відсутність у Державному реєстрі речових прав записів про реєстрацію права власності особи на майно не свідчить про відсутність у неї такого права.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: 1/2 частини на підставі свідоцтва про право власності, виданого 09 грудня 1997 року фірмою «Аудит-Куп`янськ», що зареєстровано в Куп`янському бюро технічної інвентаризації і записане в реєстрову книгу за № 110 р. 15012, та 1/2 частини - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 лютого 2017 року № 1-317, виданого державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори. Однак, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано лише право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 лютого 2017 року № 1-317.

Державним реєстратором було здійснено консолідований пошук інформації в Державному реєстрі речових прав та реєстрах до 2013 року, стосовно реєстрації речових прав на заявлений об`єкт нерухомого майна (1/2 частка у праві власності на квартиру), в результаті якого було встановлено відсутність інформації про реєстрацію в Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Суд звертає увагу на те, що система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону № 1952-IV, запроваджена в Україні з 01 січня 2013 року, до цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон про державну реєстрацію не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях.

Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ.

Судом встановлено, що реєстрація права власності позивачки на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , була здійснена відповідно до вимог законодавства, що було чинним на момент проведення такої реєстрації. У позивачки не існувало обов`язку щодо реєстрації права власності на квартиру у відповідному реєстрі речових прав.

Отже, квартира, що розташована за вказаною адресою, належить на праві власності ОСОБА_1 згідно вищевказаних правовстановлюючих документів, які є підставою виникнення права власності у позивачки, що не потребує подальшої перевірки, оскільки такі документи належним чином підтверджують її право власності на квартиру.

Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини 1 та 2 статті 319 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98).

Водночас такий спосіб захисту не може бути застосований, якщо право на об`єкт нерухомості ні за ким не зареєстроване, а позивач не може зареєструвати своє право на об`єкт нерухомості, бо не здатний беззаперечно підтвердити своє право власності на об`єкт нерухомості належними правовстановлюючими документами.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19) зазначено, що відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа вбачається право власності особи, але не випливає однозначно, що майно є саме нерухомістю), але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Якщо така реєстрація здійснена, то належним способом захисту, як зазначено вище, є віндикаційний позов, а не позов про визнання права власності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).

Позивачка у цій справі прагне здійснення державної реєстрації права власності на своє майно. Саме в цьому полягає її інтерес, за захистом якого вона звернулася до суду.

Колегія суддів зазначає, що належним способом захисту прав та інтересів позивачки у цій справі є позовна вимога про визнання права власності на квартиру, оскільки судове рішення про визнання права власності на квартиру є підставою для державної реєстрації права власності за позивачкою, якщо на момент такої реєстрації право власності на квартиру ні за ким не зареєстроване. У зв`язку з чим висновок суду першої інстанції про те, що позовна вимога про визнання права власності не відповідає належному способу захисту є помилковим.

Твердження суду першої інстанції про те, що позивачка не зазначає, на яку саме 1/2 частину квартири: належну їй на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 10 лютого 2017 року державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори Харківської області, чи свідоцтва про право власності, виданого 09 грудня 1997 року фірмою «Аудит-Куп`янськ», вона просить визнати право власності, колегія суддів вважає помилковим, адже з позовної заяви та доданих до неї документів чітко вбачається, що ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, належну їй на підставі свідоцтва про право власності, виданого 09 грудня 1997 року, через неможливість державної реєстрації такого права. Право власності позивачки на іншу 1/2 частину квартири зареєстровано за нею належним чином 10 лютого 2017 року.

На підставі викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, достовірності та достатності, аналізуючи встановлені у справі обставини, беручи до уваги, що у позивачки відсутня можливість одержати відповідні документи в КП «Куп`янське БТІ» у зв`язку з його повним знищенням, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки це є єдиним можливим способом захисту права власності позивачки.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.3 76, ст.ст. 381-384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) право спільної часткової власності на 1/2 частину квартири, що розташована на 2-му поверсі 2-х поверхового будинку, загальною площею 43,3 кв м, житловою площею 27,3 кв м, яка складається з: 2-х кімнат житловою площею 27,3 кв м, у тому числі: 1-а кімната площею 19,0 кв м, 2-а кімната площею 8,3 кв м, кухні площею 5,3 кв м, ванної кімнати площею 2,4 кв м, вбиральні площею 0,9 кв м, коридору площею 5,8 кв м, двох вбудованих шаф площею 0,4 кв м та площею 0,4 кв м, одного балкону площею 2,8 кв м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 21 липня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук