Справа № 168/1182/24 Головуючий у 1 інстанції: Хаврона О. Й.
Провадження № 22-ц/802/756/25 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятих приміщень, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 09 квітня 2025 року,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом.

Покликався на те, що 26 грудня 2005 року в процесі реорганізації СВК «Іскра» було створене ФГ «МС Злагода», яке згідно рішення ліквідаційної комісії від 12 липня 2013 року було реорганізовано та приєднано до ФГ «ХАН-КО».

Позивач також зазначав, що в період з 2015 по 2021 рік придбав у співвласників майнових паїв СВК «Іскра» майнові сертифікати (свідоцтва) про право власності на майновий пай на суму 183 437 грн. Рішеннями засновників ФГ «ХАН-КО» від 12 жовтня 2021 року та від 12 червня 2024 року йому було передано будівлі: зерносховище цегляне, загальною площею 460,07 кв.м, адмінбудинок, загальною площею 453,01 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , і це підтверджується рішенням Волинського окружного адміністративного суду у справі № 140/8090/22.

Крім того позивач вказував, що підробивши документи, відповідач ОСОБА_2 у 2023 році зареєстрував своє право власності на вищезазначене нерухоме майно та ним користується.

Однак наказом Міністреств юстиції України від 05 квітня 2024 року було задоволено скаргу ФГ «ХАН-КО» та анульовано рішення державного реєстратора на підставі яких проведено реєстрацію цього нерухомого майна за відповідачем.

Враховуючи наведене, та вважаючи своє право як власника нерухомого майна порушеним, позивач ОСОБА_1 просив суд зобов`язати відповідача ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняті ним приміщення зерносховища та адмінбудинку, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 09 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, прийнятим судом з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не врахував ті обставини, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують ті факти, що саме він ОСОБА_1 є власником спірних приміщень зерносховища та адмінбудинку, а самовільне зайняття відповідачем вказаних об`єктів нерухомості обмежує його права на володіння та розпорядження цим майном.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 зазначала, що оскаржуване рішення суду є законним і обґрунтованим, а тому просила залишити його без змін, а подану позивачем апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, як сам факт самовільного зайняття відповідачем спірних приміщень так і вчинення останнім йому перешкод в користуванні цим нерухомим майном.

Такі висновки суду є правильними.

Встановлено, що відповідно до копії виписки з протоколу зборів ФГ «МС Злагода» № 4 від 13 грудня 2013 року ліквідаційною комісією, внаслідок приєднання ФГ «МС Злагода» до ФГ «ХАН-КО», було вирішено передати майно майнових паїв на суму 1771487 грн та майно соцсфери на суму 57947 грн і відповідно до акту прийому-передачі, підписаного головою ліквідаційної комісії ФГ «МС Злагода» Манькутою С.Л., членами комісії та головою ФГ «ХАН-КО» Костючиком П. С., вказане майно 13 грудня 2013 року було передане ФГ «ХАН-КО» та (а. с. 5-8).

З копії свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), серія ВЛ № 0264069, виданого Смідинською сільською радою Старовижівського району Волинської області на ім`я ОСОБА_1 , вбачається, що йому належить право на майновий пай СВК «Іскра» с. Паридуби (а. с. 38).

Відповідно до копій протоколів зборів засновників ФГ «ХАН-КО» № 5 від 12 жовтня 2021 року та № 6 від 12 червня 2024 року ОСОБА_1 було передано майно на майновий сертифікат, серія ВЛ № 0264069, а саме: приміщення зерносховища вартістю 15 000 грн та адмінбудинку вартістю 30 000 грн ( а. с. 39, 40).

На підставі рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 червня 2023 року у справі 140/8090/22, яке було залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року, нежитловому приміщенню колишнього СВК «Іскра» в с. Паридуби присвоєно адресний номер, а саме: зерносховище цегляне, 7- Г, вул. Лесі Українки, с. Паридуби, Ковельського району, Волинської області (а. с. 9 20).

Крім того встановлено, що згідно з наказом Міністерства юстиції України від 05 квітня 2024 року № 9775 задоволено скаргу ФГ «ХАН-КО» № 123 від 07 грудня 2023 року, визнано прийнятими з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та анульовано рішення державного реєстратора виконавчого комітету Ковельської міської ради від 19 липня 2023 року № № 68512036, 68512900 про реєстрацію права власності на майно (зерносховище та адмінбудинок) за відповідачем ОСОБА_2 (а.с. 22).

З долученої до матеріалів справи копії висновку центральної Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 28 лютого 2024 року вбачається, що вищевказане рішення було прийняте на підставі встановлення факту передачі ОСОБА_2 як головою ФГ «Злагода» собі ж як фізичній особі (власнику майнового сертифікату) зазначеного вище майна за актом - приймання передачі, чим порушено ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України, відповідно до якої представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він є одночасно, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (а. с. 160).

З приєднаних до матеріалів справи письмових доказів встановлено, що відповідно до рішення № 1 членів ФГ «МС Злагода» від 12 липня 2013 року було затверджено примірник передавального акту в результаті приєднання ФГ «МС Злагода» до ФГ «ХАН-КО» та вирішено подати його оригінал державному реєстратору для проведення процедури припинення діяльності суб`єкта господарювання (а. с. 149).

29 листопада 2021 року згідно з протоколом № 5 загальних зборів членів ФГ «МС Злагода» було вирішено відмінити вищевказаний протокол №1 від 12 липня 2013 року членів ФГ «МС Злагода», вважати таким, що втратив силу акт приймання-передачі від 13 грудня 2013 року та уповноважити ОСОБА_2 подати документи державному реєстратору для здійснення реєстраційних дій (а. с. 151).

З витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців на громадських формувань слідує, що 10 грудня 2021 року до реєстру на підставі вищезазначеного рішення № 5 від 29 листопада 2021 року було внесено запис про скасування рішення учасників щодо припинення юридичної особи ФГ «МС Злагода», відомості про юридичних осіб-правонаступників вказаного фермерського господарства та про перебування юридичної особи у процесі припинення в реєстрі відсутні, як і дані по ФГ «ХАН-КО» стосовно державної реєстрації змін до відомостей правонаступництва юридичної особи, до якої приєднуються (а. с. 153-159).

Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 ЦК України врегульовані питання здійснення права власності, згідно з частинами першою, другою, сьомою якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 391 ЦК України).

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі нежитлового приміщення вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно з пп.1 ч.1. ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатами проведеної державної реєстрації заявнику видається витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав в електронній та (за бажанням заявника) в паперовій формі.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 стверджував, що він є власником приміщень зерносховища та адмінбудинку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та просив зобов`язати відповідача ОСОБА_2 звільнити їх, як самовільно зайняті.

Для підтвердження права власності на вищезазначені приміщення позивач надав суду наступні докази: копію свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) СОК «Іскра» с. Паридуби, серія ВЛ № 0264069, виданого Смідинською сільською радою Старовижівського району Волинської області на своє ім`я; копії протоколів зборів засновників фермерського господарства «ХАН-КО» № 5 від 12 жовтня 2021 року та № 6 від 12 червня 2024 року про передачу йому приміщень зерносховища та адмінбудинку і копії актів приймання-передачі цього майна.

В поданій апеляційній скарзі позивач стверджує, що приміщення зерносховища та адміністративна будівля відображені на балансі ФГ «ХАН-КО» після рішення про реорганізацію в 2013 році.

Однак, як було встановлено судом, процедура реорганізації ФГ «МС Злагода» шляхом приєднання до ФГ «ХАН-КО» не відбулася та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутній відповідний запис щодо правонаступництва юридичної особи до якої приєднуються. Рішення про припинення ФГ «МС Злагода» шляхом приєднання до ФГ «ХАН-КО» було скасовано 29 листопада 2021 року та визнано таким, що втратив чинність акт приймання-передачі майна (в тому числі спірних приміщень зерносховища та адміністративного будинку) від 13 грудня 2013 року, про що було внесено відповідний запис у Єдиний державний реєстр 10 грудня 2021 року.

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 924/1103/19 перебування майна на балансі підприємства у той чи інший період часу, навіть за умови, якщо такі обставини були би доведені, не є вирішальним для визначення наявності чи відсутності права власності на нього.

Аналіз зазначених норм та встановлених обставин у справі дає підстави для висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за ним зареєстроване право власності на об`єкти нерухомого майна: зерносховище та адміністративний будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Матеріали справи також не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_2 чинить позивачу перешкоди у користуванні вищевказаними нежитловими приміщеннями або інших доказів їх самовільного зайняття.

Отже, на думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю та звільнення самовільно зайнятих приміщень відповідає вимогам закону і фактичним обставинам справи.

Наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи не містять підстав для скасування оскаржуваного ним рішення, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та обставин справи, яким суд першої інстанції дав вірну правову оцінку.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, то підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не впливають на законність оскаржуваного рішення, а тому апеляційна скарга, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 09 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді