справа № 381/1827/22
провадження № 22-ц/824/9100/2025
головуючий у суді І інстанції Марчук О. Л.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у закритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 3 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акта, скасування реєстрації права власності та визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акта, скасування реєстрації права власності та визнання права власності в порядку спадкування, в обґрунтування вимог якого зазначав, що за договором дарування його матір набула право власності на земельну ділянку площею 6,1149 гектарів кадастровий номер :02:006:0177, розташовану в Малоснітинській сільській раді Фастівського району Київської області.

Після смерті своєї матері, він як спадкоємець за законом звернувся до нотаріальної контори для прийняття спадщини у виді також і вказаного нерухомого майна; однак, нотаріусом було відмовлено у цьому через реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за іншою особою (відповідачкою у даній справі).

Оскільки, позивач вважав, що відповідачка неправомірно набула право власності на спірну земельну ділянку, позивач просив:

- визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 685741 від 14 листопада 2008 року на ім`я ОСОБА_3 ;

- скасувати здійснену приватним нотаріусом Бойко О.О. 1 лютого 2019 року реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку кадастровий номер :02:006:0177;

- визнати за ним в порядку спадкування після ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 6,1149 гектарів кадастровий номер :02:006:0177, розташовану в Малоснітинській сільській раді Фастівського району Київської області (т.с. 3, а.с. 87 - 95).

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 3 лютого 2025 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акта, скасування реєстрації права власності та визнання права власності в порядку спадкування.

Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що Розпорядження Фастівської РДА № 210, на підставі якого ОСОБА_3 був виданий оспорюваний державний акт від 14 листопада 2008 року, датовано 3 березня 2008 року - тобто через пів року після вступу в закону силу рішення Фастівського міськрайонного суду Київської обл. по справі №2- 2148/07 від 24 вересня 2007 року, згідно якого ОСОБА_3 втратила своє право на спірну земельну ділянку, та на виконання якого 27 грудня 2007 року судом був виданий виконавчий лист. Отже суд першої інстанції виходячи з принципу jura novit curia - «суд знає закони», повинен був надати відповідну правову оцінку вищезазначеному Розпорядженню Фастівської РДА та безумовно визнати його недійсним в частині, яка стосується ОСОБА_3 , потім визнати недійсним державний акт ОСОБА_3 від 14 листопада 2008 року, а потім задовольнити усі інші вимоги позивача.

Також посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та вказує, що після повернення справи після Київського апеляційного суду, суддя «забув» постановити ухвалу про призначення справи до розгляду. Тобто починаючи участь у справі 3 лютого 2025 року ні позивач, ні відповідач не розуміли, на якій стадії судового процесу вони знаходяться - на стадії «попереднього слухання» чи на стадії «розгляду по суті». Якщо на стадії «розгляду по суті», то чому суд приймав документи від відповідача, а якщо на стадії «попереднього слухання», то, як можна попереднє слухання закінчувати проголошенням резолютивної частині рішення.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представник ОСОБА_5 - адвокат Гончаренко С.С. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права встановлено наступне.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Колегія суддів не може визнати такими, що підлягають врахуванню, як підстава для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги з приводу процесуальних порушень, а саме не ухвалення процесуальних документів про призначення справи до розгляду.

Так, матеріалами справи встановлено, що ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 2 вересня 2022 року було прийнято справу до свого провадження. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 1 червня 2023 року призначено підготовче засідання у справі.

Я слідує із змісту матеріалів справи, позивач неодноразово оскаржував ряд процесуальних документів суду, таких як ухвала Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2022 року (про залишення позову без розгляду); ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2024 року (про застосування заходів процесуального примусу); ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 8 липня 2024 року (про залишення позову без розгляду).

Після завершення апеляційного розгляду за апеляційними скаргами ОСОБА_1 судом першої інстанції було призначено судове засідання та повідомлено про його дату та час шляхом направлення судових повісток.

Таким чином, позивач був повідомлений про дату та час судового засідання, тому підстав для скасування оскаржуваного судового рішення у наслідок порушення норм процесуального права, які відповідно до ч.3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Безпідставними є також доводи щодо прийняття судом першої інстанції додаткових доказів від відповідача з порушенням порядку їх подання (зокрема стадії процесу), оскільки такі докази були прийняті судом до закінчення підготовчого провадження у справі.

Таким чином, відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення по суті спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно із статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав суду належних, допустимих, прямих, достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції в повному обсязі.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі №753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Судом встановлено, що 30 травня 1997 року, на підставі рішення Фастівської районної державної адміністрації Київської області на ім`я ОСОБА_3 видано Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0245622, на земельну ділянку (пай) в Колективному сільськогосподарському підприємстві «Фастівське» на території Малоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області, розміром 4,31 в умовних кадастрових гектарах (т.с. 1, а.с. 141).

Розпорядженням № 210 від 3 березня 2008 року Фастівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_3 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку згідно схеми поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) КСП «Фастівське»; передано ОСОБА_3 у власність земельну ділянку взамін сертифіката на право власності на земельну частку (пай) площею 6,11487 (т.с. 3, а.с. 190, 191).

14 листопада 2008 року, на підставі вказаного Розпорядження № 210 від 03 березня 2008 року Фастівської районної державної адміністрації Київської області, на ім`я ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 6,1149 гектарів кадастровий номер :02:006:0177, розташовану в Малоснітинській сільській раді Фастівського району Київської області (т.с. 2, а.с. 108 - 109).

Надалі, 1 лютого 2019 року, Фастівською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, на земельну ділянку площею 6,1149 гектарів кадастровий номер :02:006:0177, розташовану на території Малоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області (т.с. 1, а.с. 52).

Станом на дату постановлення даного рішення, за відповідачкою ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 6,1149 гектарів кадастровий номер :02:006:0177, розташовану на території Малоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області, що підтверджується Витягом від 1 лютого 2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.с. 1, а.с. 54).

Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні також проведено аналіз чинного законодавства щодо порядку реалізації громадянами права на отримання права на земельну частку (пай). Так, судом було враховано, що відповідно до пункту 6 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації.

Пунктом 17 Розділу X « Перехідні положення» Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла станом на дату видачі вищезазначеного державного акта на ім`я ОСОБА_3 ), сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Тобто, за наведеними вище приписами законодавства, у зв`язку із видачею на ім`я ОСОБА_3 державного акта на право власності на земельну ділянку, - сертифікат на право на земельну частку (пай), - слід було вважати недійсними та повернути до районної державної адміністрації.

Судом першої інстанції також було встановлено, що сертифікат на ім`я ОСОБА_3 на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0245622, на земельну ділянку (пай) в Колективному сільськогосподарському підприємстві «Фастівське» на території Малоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області, розміром 4,31 в умовних кадастрових гектарах, - не було повернуто до районної державної адміністрації.

На переконання суду першої інстанції, вказаний сертифікат було вдруге використано за наступних обставин.

Рішенням від 24 жовтня 2007 року Фастівського міськрайонного суду Київської області у справі № 2-2148/07 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на земельну ділянку.

- позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено шляхом звернення стягнення на земельну ділянку розміром 4,31 в умовних кадастрових гектарах, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах земель Малоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області, яка належить відповідачу ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі сертифіката серії КВ №245622 від 30 травня 1997 року, та який зареєстровано в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 388;

- припинено право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку розміром 4,31 в умовних кадастрових гектарах з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території вказаний Малоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області на підставі сертифіката серії КВ № 0245622 від 30 травня 1997 року, та який зареєстрований в книзі реєстрації сертифікатів за №388;

- визнано за ОСОБА_6 право власності на земельну ділянку (пай) розміром 4,31 в умовних кадастрових гектарах з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Малоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області на підставі сертифікату серії КВ №0245622 від 30 травня 1997 року, та який зареєстрований в книзі реєстрації сертифікатів за №388;

- заборонено управлінню земельних ресурсів у Фастівському районі відмовляти ОСОБА_6 у наданні всіх висновків, а також погоджень технічної документації із землеустрою із виготовлення Державного акта про право власності на земельну ділянку (т.с. 1, а.с. 12).

27 грудня 2007 року, на виконання зазначеного рішення суду від 24 жовтня 2007 року було видано виконавчий лист (т.с. 2, а.с. 122 - 123).

У зв`язку із цим, у виданому на ім`я ОСОБА_3 . Сертифікаті на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0245622, на земельну ділянку (пай) в Колективному сільськогосподарському підприємстві «Фастівське» на території Малоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області, розміром 4,31 в умовних кадастрових гектарах, - 21 січня 2008 року головою Фастівської РДА виконано запис про передачу права на земельну частку (пай) ОСОБА_6 , на підставі рішення суду від 24 жовтня 2007 року (т.с. 2, а.с. 137).

Надалі, ОСОБА_6 було замовлено виготовлення технічної документації із землеустрою на вказану земельну ділянку для оформлення права власності (т.с. 2, а.с. 115 - 138).

Потім, Розпорядженням № 353 від 03 квітня 2008 року Фастівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_6 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку у власність взамін сертифіката на право власності на земельну частку (пай) згідно схеми поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) КСП «Фастівське»; передано ОСОБА_6 у власність земельну ділянку взамін сертифіката на право власності на земельну частку (пай) (т.с. 3, а.с. 189).

06 травня 2008 року на підставі вказаного Розпорядження № 353 від 03 квітня 2008 року Фастівської районної державної адміністрації Київської області на ім`я ОСОБА_6 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 6,1116 гектарів кадастровий номер :02:006:0177, ділянка № НОМЕР_1 , розташовану в Малоснітинській сільській раді Фастівського району Київської області (т.с. 2, а.с. 106 - 107).

Як наслідок, сертифікат на ім`я ОСОБА_3 на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0245622 на земельну ділянку (пай) в Колективному сільськогосподарському підприємстві «Фастівське» на території Малоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області, розміром 4,31 в умовних кадастрових гектарах, - використано двічі та набуто за ним право власності на одну і ту саму земельну ділянку різними особами.

В подальшому, за рішенням від 15 вересня 2008 року Фастівського міськрайонного суду Київської області у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення боргу, позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено шляхом звернення стягнення на земельну ділянку розміром 6,1116 га. з цільовим призначенням для ведення товарно сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах земель Малоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області, яка належить відповідачу ОСОБА_6 , на праві приватної власності на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 209432 від 06 травня 2008 року та який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею і договорів оренди землі за № 01:08:032:00075;

припинено право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку розміром 6,1116 га., з цільовим призначенням для ведення товарно сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Малоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області, на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 209432 від 06 травня 2008 року та який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею і договорів оренди землі за № 01:08:032:00075;

визнано за ОСОБА_7 право власності на земельну ділянку розміром 6,1116 га., з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Малоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області, і належала ОСОБА_6 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 209432 від 06 травня 2008 року та який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею і договорів оренди землі за № 01:08:032:00075;

заборонено управлінню земельних ресурсів у Фастівському районі відмовляти ОСОБА_7 у наданні всіх висновків, а також погоджень документації землеустрою, щодо виготовлення Державного акта на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства на ім`я ОСОБА_7 ;

заборонено головному управлінню земельних ресурсів у Київської області відмовляти ОСОБА_7 у наданні всіх висновків, а також погоджень документації землеустрою, щодо виготовлення Державного акта на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства на ім`я ОСОБА_7 , що належала ОСОБА_6 та у видачі чистого бланку Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, а також прийнятті та затвердженні заявки на видачу Державного акта;

заборонено Київському обласному відділу Київської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Держконземі України», а у разі реорганізації-правонаступникам відмовляти ОСОБА_7 , у наданні усіх висновків, а також технічної документації з землеустрою, щодо виготовлення Держакта на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства на ім`я ОСОБА_7 , яка належала ОСОБА_6 та відмовляти у видачі Державного акта на право власності на земельну ділянку, а також прийнятті та замовленні заявки на видачу державного акта (т.с. 1, а.с. 15 - 16).

10 березня 2010 року на підставі вказаного рішення суду від 15 вересня 2008 року на ім`я ОСОБА_7 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 6,1116 гектарів кадастровий номер :02:006:0177, розташовану в Малоснітинській сільській раді Фастівського району Київської області (т.с. 2, а.с. 110 - 111).

19 квітня 2010 року Дарницьким районним судом м. Києва було постановлено ухвалу у справі №2-8/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , за участі третіх осіб ОСОБА_9 та АКБ "Правекс-Банк" про стягнення грошових коштів, якою було визнано укладену між сторонами указаного спору мирову угоду.

За умовами визнаної судом укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , ОСОБА_7 мирової угоди було передбачено, що в строк до 15.05.2010 року відповідач ОСОБА_7 передає позивачу ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 6,1116 га., яка належить йому на праві приватної власності згідно державного акта серії ЯЖ № 676101 від 10.03.2010 р. шляхом укладення договору дарування (нотаріально засвідченого), а позивач ОСОБА_1 приймає сам особисто або за згодою сторін вказана позивачем особа;

витрати пов`язані з нотаріальним оформленням договору дарування сторони несуть в рівних частинах;

позивач ОСОБА_1 відмовляється від позовних вимог до відповідачів ОСОБА_8 , ОСОБА_7 про стягнення грошового боргу у розмірі 2238758 грн за договором позики від 13.05.2002 р. та договором безпроцентної позики від 13.05.2002 р. в повному обсязі. Після оформлення державного акта на своє ім`я або на ім`я вказаної ним особи позивач не має ні матеріальних ні моральних претензій до відповідачів ОСОБА_8 , ОСОБА_7 по кредитних розписках або договорах.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , третя особа: ОСОБА_9 , АКБ «Правекс- Банк», про стягнення грошових коштів закрито.

Надалі, 30 квітня 2010 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_4 укладено договір дарування, за яким остання прийняла в дар земельну ділянку площею 6,1116 гектарів кадастровий номер :02:006:0177, розташовану в Малоснітинській сільській раді Фастівського району Київської області (т.с. 1, а.с. 19).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 29 березня 2018 року (т.с. 1, а.с. 22).

Позивач, як спадкоємець померлої, звернувся до нотаріуса з метою прийняття та оформлення спадщини за законом після померлої матері, однак постановою приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Дуванової Т.П. від 3 квітня 2023 року №57/02-31, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку кадастровий номер :02:006:0177 розташовану в Малоснітинській сільській раді Фастівського району Київської області, оскільки право власності на вказану земельну ділянку вже зареєстровано за іншою особою - відповідачкою у даній справі (т.с. 1, а.с. 154).

Як вбачається із матеріалів справи, заперечуючи вимоги позову, сторона відповідача посилалась на рішення від 24 лютого 2011 року апеляційного суду Київської області у справі № 2-2148/07 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на земельну ділянку, яким скасовано рішення від 24 жовтня 2007 року Фастівського міськрайонного суду Київської області про визнання права власності ОСОБА_6 на земельну ділянку (пай) в Колективному сільськогосподарському підприємстві «Фастівське» на території Малоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області, розміром 4,31 в умовних кадастрових гектарах, за Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0245622 на ім`я ОСОБА_3 та вказувала, що матір позивача не набула у власність земельну ділянку за договором дарування укладеним між нею та ОСОБА_7 , оскільки земельна ділянка не вибувала з власності ОСОБА_3 (т.с. 2, а.с. 4 - 6).

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, позивач вказує, що стороною відповідача було долучено до матеріалів цієї справи копію рішення Апеляційного суду Київської області від лютого 2011 року у справі №2-2148/07 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на земельну ділянку, яким рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2007 року було скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 .

ОСОБА_1 зазначає, що рішення Апеляційного суду Київської області від лютого 2011 року у справі №2-2148/07 відсутнє в Єдиному державному реєстрі судових рішень та він не був ознайомлений із змістом цього рішення.

Вказує, що 14 липня 2022 року ним було подано до голови суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи №2-2148/07, однак у відповідному клопотанні позивачу було відмовлено. Також посилається на те, що ним неодноразово подавались клопотання про витребування зазначеної вище справи, оскільки сторона позивача позбавлена можливості ознайомитись із матеріалами справи у зв`язку із відсутністю рішення Апеляційного суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень, однак такі клопотання були залишені судом без розгляду, а тому вважає, що рішення Апеляційного суду Київської області від лютого 2011 року у справі №2-2148/07 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на земельну ділянку, яким рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2007 року було скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 , є фіктивним.

З метою з`ясування обставин, вказаних позивачем у апеляційній скарзі, апеляційним судом ухвалою від 19 травня 2025 року було витребувано з Фастівського міськрайонного суду Київської області матеріали цивільної справи №2-2148/07 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на земельну ділянку.

У червні 2025 року матеріали цивільної справи №2-2148/07 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на земельну ділянку надійшли на адресу Київського апеляційного суду.

Колегія суддів ознайомившись із матеріалами справи, в тому числі із рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2011 року у справі №2-2148/07 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на земельну ділянку встановила, що дійсно рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2007 року, яким були задоволені позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на оскаржувану земельну ділянку, було скасовано рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2011 року у справі №2-2148/07 та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 .

Колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги щодо фіктивності указаного судового рішення з підстав відсутності тексту рішення апеляційного суду в ЄДРСР, оскільки відсутність судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень (ЄДРСР) може свідчити про його не оприлюднення, а не про його нечинність.

Так, як убачається із змісту рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2007 року судом було припинено право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку розміром 4,31 в умовних кадастрових гектарах з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території вказаної Малоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області на підставі сертифіката серії КВ № 0245622 від 30 травня 1997 року, та який зареєстрований в книзі реєстрації сертифікатів за №388, і визнано за ОСОБА_6 право власності на земельну ділянку (пай) розміром 4,31 в умовних кадастрових гектарах з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Малоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області на підставі сертифіката серії КВ №0245622 від 30 травня 1997 року, та який зареєстрований в книзі реєстрації сертифікатів за №388.

Саме ця земельна ділянка у подальшому за рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2008 року перейшла до ОСОБА_7 , а потім на підставі ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 19 квітня 2010 року була предметом розпорядження згідно визнаної судом мирової угоди, а згодом предметом договору дарування земельної ділянки від 30 квітня 2010 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_4 , яка є матір`ю позивача у цій справі.

Крім того, як слідує із положень чинного на час вчинення відповідних дій законодавства та свідчить усталена судова практика, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Так, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав), згідно положень абзацу першого ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Ч. 2 ст. 3 вищеозначеного Закону передбачено, що держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 наведеного Закону, будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну та припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятись, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з ч. 3 ст. 3.

При цьому, державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.

До такого ж висновку дійшов і Верховний Суд у свої поставі від 03 червня 2020 року у справі № 363/4852/17 вказавши, що державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.

На переконання колегії суддів, у цій справі оскаржувана земельна ділянка вибувала із власності ОСОБА_3 на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, а тому ОСОБА_1 не міг прийняти в спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_4 спірну земельну ділянку, яка не увійшла у спадкову масу, оскільки була зареєстрована за іншою особою, яка не є спадкодавцем позивача.

Як слідує із змісту рішення Апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2011 року у справі №22ц-9563/2010, апеляційний суд указав на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме неврахування в оскаржуваному рішенні, що рішення суду про звернення стягнення на земельну ділянку в порядку, визначеному ст. 139 ЗК України не може бути виконане в силу приписів п. б) п. 15 "Перехідних положень" ЗК України, згідно з якими до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель не допускається: купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, оскільки такі правочини підпадають під дію вказаного мораторію.

Сам позивач у позовній заяві також підтверджує, що спірна земельна ділянка не була зареєстрована за матір`ю позивача, так само не був зареєстрований правочин, за яким матір позивача отримала в дар спірну земельну ділянку, управлінням земельних ресурсів Фастівського району.

Із наданого позивачем до позову витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 24, Т.1) слідує, що власником спірної земельної ділянки є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.02.2019 року після смерті ОСОБА_3 , яка володіла спірною земельною ділянкою відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на підставіРозпорядження Фастівської районної державної адміністрації Київської області № 210 від 03 березня 2008 року.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (провадження № 12-140гс19).

Позовна заява у цій справі подана ОСОБА_1 у зв`язку із незаконним, на його думку, заволодінням спірною земельною ділянкою ОСОБА_2 .

Велика Палата Верховного Суду у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) у постанові від 23 листопада 2021 року вказувала, що "набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно.

Таким чином, якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Отже, вимоги про визнання права власності за позивачем у порядку спадкування та скасування реєстрації права власності відповідача і оспорення державного акта, на підставі якого спадкодавиця відповідачки набула у власність спірну земельну ділянку, самі по собі не відповідають належному способу захисту, а такі обставини повинні встановлюватися у межах справи про витребування такого майна з чужого незаконного володіння.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першоїінстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Інша частина доводів апеляційної скарги по своїй суті співпадає з тими доводами, які були заявлені позивачами в суді першої інстанції, і яким суд при вирішення справи вже надав відповідну правову оцінку, з якою погоджується і суд апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив, що якщо доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами розгляду справи колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, відтак підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 3 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба