ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 587/1641/21 Номер провадження 22-ц/814/2053/25Головуючий у 1-й інстанції Степаненко О.А. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Дорош А.І., Лобова О.А.,

за участю секретаря судового засідання Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 жовтня 2022 року (в частині стягнення невиплаченої заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди) у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про зміну формулювання підстав для звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги при звільненні, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі ФОП ОСОБА_2 ) про зміну формулювання підстав звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги, моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що відповідно до наказу відповідача від 16 березня 2021 року № 3 її прийнято на роботу на посаду продавця непродовольчих товарів, після чого вона фактично приступила до виконання своїх посадових обов`язків та працювала до 26 липня 2021 року.

У період її роботи відповідач жодного разу не виплатив їй заробітної плати, посилаючись на те, що немає грошей та достатнього виторгу.

Вказане стало підставою для того, щоб позивач з 26 липня 2021 року розірвала трудовий договір з відповідачем на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України через невиконання власником законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

Наказом ФОП ОСОБА_2 від 26 липня 2021 року її звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Звільнивши її, відповідач не провів з нею остаточного розрахунку, зокрема, не виплатив заробітну плату за весь період роботи та не виплатив вихідну допомогу при звільненні, не видав трудову книжку та наказ про звільнення.

ОСОБА_1 вважала такі дії відповідача протиправними і такими, що не узгоджуються із законодавством, порушують її трудові права.

У зв`язку з вищевикладеним, ОСОБА_1 просила суд:

змінити формулювання підстав звільнення з пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) на частину третю статті 38 КЗпП України (невиконання власником законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору);

стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь невиплачену заробітну плату в розмірі 29040,00 грн;

стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь невиплачену суму вихідної допомоги в розмірі 19500,00 грн;

стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні до дня ухвалення судового рішення;

стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь відшкодування моральної (немайнової) шкоди в розмірі 8000,00 грн.

Короткий зміст судових рішень

Справа розглядалася судами неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 06 жовтня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що оспорюючи законність свого звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України ОСОБА_1 зазначила, що наміру подавати таку заяву в неї не було і вона її не подавала. За весь час роботи у відповідача вона жодного разу не отримувала заробітну плату і 21 липня 2021 року звернулася до відповідача із заявою про розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, тобто у зв`язку з тим, що він не виконував законодавство про працю та умови трудового договору.

Пред`явлені позовні вимоги є необґрунтованими, адже нею не доведений факт порушення її трудових прав роботодавцем. Водночас відповідач у повній мірі дотримався процедури звільнення.

Короткий зміст судових рішень, які ухвалювалися по даній справі

Постановою Сумського апеляційного суду від 29 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 жовтня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Змінено формулювання підстави звільнення ОСОБА_1 за наказом (розпорядженням) від 26 липня 2021 року № 8 ФОП ОСОБА_2 з посади продавця-консультанта із 26 липня 2021 року з пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) на частину третю статті 38 КЗпП України (через невиконання власником умов трудового договору про виплату заробітної плати).

Стягнено з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6100,00 грн заборгованості із заробітної плати за квітень 2021 року, 5032,82 грн заборгованості із заробітної плати за липень 2021 року, 1960,74 грн компенсації за невикористану відпустку, а всього заборгованості із заробітної плати у сумі 13093,56 грн з наступним утриманням податків та обов`язкових платежів.

Стягнено з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 35000,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2021 року до 29 грудня 2022 року з наступним утриманням податків та обов`язкових платежів, 18300,00 грн вихідної допомоги та 1500,00 грн компенсації за завдану невиплатою заробітної плати моральної шкоди.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Стягнено з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 454,00 грн судового збору за подання позову та 681,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнено з ФОП ОСОБА_2 на користь держави 1362,00 грн судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції, встановивши факт підписання бланків заяви про звільнення та бланк повідомлення про розрахунок, вважав достатньою цю обставину для висновку, що ОСОБА_1 погодилась на звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, проте жодних висновків та мотивів щодо обставин проставляння дати звільнення не навів. Суд апеляційної інстанції вважав, що обставина проставляння дати звільнення ні на що не впливає, а визначальним є власноручний підпис у заяві про звільнення та у повідомленні про розрахунок. Тому висновки суду першої інстанції прямо суперечать вимогам закону, встановленим у справі обставинам та практиці суду касаційної інстанції.

Відсутність у заяві конкретної дати звільнення свідчить про відсутність волевиявлення працівника на припинення трудового договору за взаємною угодою сторін.

При задоволенні позову в частині зміни формулювання звільнення, суд апеляційної інстанції вказав, що ОСОБА_1 у позовній заяві зазначила, що вона у заяві від 21 липня 2021 року просила звільнити її на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, проте відповідач звільнив її на підставі пункту першого частини першої статті 36 КЗпП України, тобто, на думку позивача, є законні підстави для зміни формулювання підстав для звільнення.

Позивач довела факт звернення до роботодавця з вимогою про її звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, адже заява про звільнення від 21 липня 2021 року була направлена на адресу ФОП ОСОБА_2 . Крім того, 30 липня 2021 року позивач направила заяву на адресу відповідача про зміну підстав розірвання трудового договору з пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України на частину третю статті 38 КЗпП України, видачу трудової книжки, копії наказу про звільнення, проведення повного розрахунку та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку та вихідної допомоги. Проте відповідач проігнорував вказані у заявах вимоги та не змінив формулювання підстав звільнення, про яке просила позивач.

При цьому висновки суду першої інстанції про те, що про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України ОСОБА_1 просила вже після її звільнення 26 липня 2021 року, правового значення не мають, оскільки волевиявлення на звільнення за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України в позивача не було і про поновлення на роботі вона не просить. Таким чином, позивач погоджується з рішенням роботодавця про припинення трудових правовідносин 26 липня 2021 року (останній робочий день), але не погоджується з формулюванням підстав звільнення. Роботодавець не має права самостійно змінювати визначену працівником у заяві причину звільнення з роботи.

Оскільки передумовою для задоволення позову про зміну формулювання підстави звільнення є прохання працівника про звільнення, тобто волевиявлення особи на звільнення за конкретною підставою, яке ігнорується роботодавцем та зазначається інша підстава звільнення, то у даному випадку роботодавець порушив вимоги закону та право позивача на звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України.

Спростовуючи доводи суду першої інстанції про доведення відповідачем нарахування заробітної плати за період березень-червень 2021 року та частково задовольняючи позов у цій частині, суд апеляційної інстанції встановив, що ФОП ОСОБА_2 нарахував та виплатив ОСОБА_3 заробітну плату, з якої нараховано пенсію та утримано відповідні податки, в березні 3025,00 грн, у травні 6100,00 грн та у червні 6100,00 грн. Проте за квітень та липень 2021 року кошти позивачу не нараховувались та не виплачувались.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що за відсутності доказів виплати позивачу заробітної плати за квітень 2021 року у розмірі 6100,00 грн та за липень 2021 року в розмірі 6993,56 грн (5032,82 грн основної заробітної плати та 1960,74 грн додаткової заробітної плати), позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати слід задовольнити на суму 13093,56 грн (6100,00 грн + 5032,82 грн + 1960,74 грн).

Оскільки з позивачем припинено трудовий договір через порушення роботодавцем законодавства про працю та умов трудового договору в частині невиконання відповідачем обов`язку щодо виплати заробітної плати (за квітень та липень 2021 року), укладеним 16 березня 2021 року між сторонами трудового договору, а розмір вихідної допомоги не передбачено, то, ураховуючи обумовлений сторонами розмір місячного заробітку на рівні 6100,00 грн, на підставі статті 44 КЗпП України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути вихідну допомогу в розмірі 18300,00 грн (6100,00 грн * 3).

Загальна тривалість затримки у проведенні остаточного розрахунку з 27 липня 2021 року (наступний день після звільнення) до 29 грудня 2022 року становить 368 робочих днів.

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2021 року до 29 грудня 2022 року становить 118128,00 грн (368 робочих днів * 321,00 грн).

Суд апеляційної інстанції врахував, що сума заборгованості заробітної плати та вихідної допомоги, яка підлягає стягненню на користь позивача становить 31393,56 грн (позовні вимоги майнового характеру задоволено частково), тому на підставі частини другої статті 117 КЗпП України позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку слід задовольнити також частково на суму 35000,00 грн, враховуючи пропорційність між сумою заборгованості та розміром середнього заробітку за затримку розрахунку. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що розгляд справи в суді першої інстанції відкладався неодноразово, в тому числі за заявами сторони позивача.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено порушення трудових прав позивача, зокрема у частині невиплати заробітної плати при звільненні, то вимога про стягнення компенсації моральної шкоди за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 8000,00 грн, з огляду на часткове задоволення вимог майнового характеру, також підлягає частковому задоволенню на суму 1500,00 грн, яка відповідає обсягу заподіяних позивачу моральних страждань та їх тривалості.

Постановою Верховного Суду від 13 вересня 2023 року касаційну скаргу ФОП ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Сумського апеляційного суду від 29 грудня 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов у частині зміни формулювання підстав звільнення, не встановив, чи була доведена до відома роботодавця ФОП ОСОБА_2 в письмовому вигляді і коли саме ініціатива працівника - ОСОБА_1 про намір припинити трудові відносини.

Вказавши у своєму судовому рішенні про відсутність права роботодавця самостійно змінювати визначену у заяві працівником причину звільнення з роботи, суд апеляційної інстанції не встановив, чи довела до відома роботодавця ОСОБА_1 заяву про розірвання трудового договору за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України (невиконання роботодавцем законодавства про працю), перед тим, як роботодавець видав наказ про розірвання трудового договору на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Крім того, надаючи оцінку доказам, якими сторони обґрунтовували виплату/невиплату ОСОБА_1 заробітної плати та розрахункових сум за липень 2021 року (дві довідки форми ОК-5 від 06 серпня 2021 року та від 21 жовтня 2021 року, надані позивачем; розрахунково-платіжна відомість № 7 за липень 2021 року, надана відповідачем), суд апеляційної інстанції не врахував положення підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 ПК України щодо порядку та періоду внесення податковим агентом відомостей про податковий розрахунок сум доходу та дійшов передчасного висновку про наявність доказів про порушення вимог статей 115, 116 КЗпП України в цій частині.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зробив передчасний висновок про доведеність порушення відносно позивача законодавства про працю, і, як наслідок, наявність підстав для задоволення позовних вимог про зміну формулювання причини звільнення та стягнення вихідної допомоги, заборгованості із заробітної плати за липень 2021 року.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 жовтня 2022 року без змін.

Апеляційний суд вказав, що позивач була звільнена з роботи на підставі власноручно підписаної заяви за пунктом першим частини першої статті 36 КЗпП України, в той же день з нею було проведено розрахунок із заробітної плати. Позивач не довела обставину підписання бланку заяви про звільнення при прийомі на роботу. При цьому власноручний підпис позивача на заяві про звільнення та у повідомленні про проведення повного розрахунку однозначно свідчить про волевиявлення позивача на вчинення відповідних дій, зокрема, на звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Матеріалами справи підтверджується те, що ОСОБА_1 до 26 липня 2021 року виконувала обов`язки за трудовим договором, 26 липня 2021 року нею було подано заяву на звільнення за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, 26 липня 2021 року відповідач прийняв наказ (розпорядження) про звільнення позивача, з яким її було ознайомлено 26 липня 2021 року і в той же день проведено розрахунок із заробітної плати.

Твердження ОСОБА_1 про те, що при прийомі на роботу нею було підписано бланки документів, зокрема: заяви про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, бланк про повний розрахунок не підтверджено належними та допустимими доказами.

Надаючи оцінку заяві позивача про звільнення від 21 липня 2021 року за частиною третьою статті 38 КЗпП України, зміну формулювання підстав звільнення, виплати боргу із заробітної плати та вихідної допомоги, суд першої інстанції зазначив, що фактично вказані заяви були направлені після звільнення, тобто 30 липня 2021 року, перед зверненням до суду, що підтверджується копією квитанції АТ «Укрпошти» від 30 липня 2021 року.

Відмовляючи у задоволенні позову у частині стягнення боргу із заробітної плати, апеляційний суд зазначив, що посилання ОСОБА_1 на те, що ФОП ОСОБА_2 не подав до державних органів звіт про нараховану та виплачену заробітну плату, а також не сплатив податки та збори, є безпідставним. Особи, які мають статус податкових агентів в даному випадку роботодавці, зобов`язані своєчасно нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується платнику податку та підлягає оподаткуванню до або під час такої виплати. Податкові агенти повинні подавати податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку. Такий розрахунок подається до фіскального органу за місцем розташування податкового агента у строки, встановлені для податкового кварталу. Даний порядок визначено підпунктом «б» пункту 176.2 статті 176 ПК України. Податковий розрахунок за формою № 1 ДФ подається окремо за кожний звітний квартал протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного кварталу. Кінцевий термін подання податкового розрахунку за 3 квартал 2021 року 09 листопада 2021 року.

На момент звільнення позивача з роботи 26 липня 2021 року - строк подання зазначеної звітності ФОП ОСОБА_2 ще не настав і формування бухгалтером відповідача розрахунково-платіжної відомості від 26 липня 2021 року, тобто в день звільнення позивача, було проведено відповідачем саме з метою підрахунку суми, яка підлягає виплаті при проведенні повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 . Отже, на момент звільнення позивача з роботи бухгалтером ФОП ОСОБА_2 сформовано розрахунково-платіжну відомість та сформовано повідомлення про проведення повного розрахунку при звільненні, який був підписаний саме позивачем, що нею не заперечується.

Позивач визнає факт підписання нею заяви на звільнення за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Крім того, позивач підписала повідомлення про проведення повного розрахунку при її звільненні, тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність будь-якої заборгованості відповідача перед ОСОБА_1 та підстав для зміни формулювання причин звільнення.

З огляду на викладене вимоги про стягнення з відповідача вихідної допомоги також не підлягають задоволенню, адже вихідна допомога це грошові кошти, які виплачуються працівнику, який звільнений з роботи не з власної ініціативи. Оскільки позивач звільнена з роботи за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін), підстав для нарахування та виплати грошової допомоги немає.

Відмовляючи у частині вимог про зобов`язання відповідача внести запис у трудову книжку про звільнення, суд першої інстанції послався на положення пункти 2.2.1, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказами Міністерства праці, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту від 29 липня 1993 року № 58, та вказав, що запис про призначення робиться в трудові книжки тільки тих співробітників, які працюють з ФОП за трудовим договором більше 5 днів; запис про прийом на роботу працівника повинен бути зроблений протягом одного тижня після того, як людина приступить до роботи, після чого трудову книжку необхідно повернути назад працівнику. Під час роботи трудова книжка зберігається у працівника.

Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 жовтня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про зміну формулювання підстав для звільнення та стягнення невиплаченої вихідної допомоги змінено, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 жовтня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення невиплаченої заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди скасовано, справу в цій частині вимог направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судом касаційної інстанції виснувано, що оскільки заява позивача про звільнення від 21 липня 2021 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України фактично не була предметом розгляду ФОП ОСОБА_2 , адже її направлено на адресу роботодавця лише 30 липня 2021 року, після протиправного звільнення позивача 26 липня 2021 року, що підтверджується копією квитанції АТ «Укрпошти» від 30 липня 2021 року, то підстав для задоволення вимог про зміну формулювання підстави звільнення й відповідно стягнення невиплаченої вихідної допомоги немає.

Також було наголошено, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що довідки Пенсійного фонду України за формою ОК-5 відносно ОСОБА_4 та відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків містять індивідуальні відомості про застраховану особу або ж суми задекларованих до виплати коштів і сплачених податків. Проте ці документи не доводять факт саме виплати відповідачем заробітної плати позивачу готівкою. Такими документами відповідно до Положення № 148 можуть бути відомість про виплату готівки та/або касові ордери, які підписані відповідачем (працівником).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 прохала суд скасувати рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 жовтня 2022 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 невиплачену суму заробітної плати за березень 2021-липень 2021 року в сумі 29040,00 грн, вихідну допомогу при звільненні в сумі 31912,73 грн, завдану моральну шкоду в сумі 8000,00 грн та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2021 року по день ухвалення судового рішення; змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 від ФОП ОСОБА_2 з пункту 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) на частину третю статті 38 КЗпП України (через невиконання власником законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору).

Позиції учасників справи

Узагальнені доводи поданої апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що 26 липня 2021 року позивач не зверталась із заявою про її звільнення за угодою сторін за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, оскільки цього дня вона була за межами Сумської області. Крім того, умовою прийняття на роботу було написання і підписання заяви про звільнення, проте без зазначення дати такого звільнення за угодою сторін. Відтак, 26 липня 2021 року у заявниці не було волевиявлення про звільнення саме за пунктом 1 статті 36 КЗпП України. Натомість, 21 липня 2021 року нею подавалась заява про звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України у зв`язку з невиплатою заробітної плати, а 30 липня 2021 року позивач зверталась із заявою про зміну формулювання звільнення на частину третю статті 38 КЗпП України, чого зроблено не було, борг по заробітній платі та вихідну допомогу не виплачено.

Також позивач зазначає, що нею при прийнятті на роботу було підписано бланк повідомлення про повний розрахунок на вимогу відповідача, який також не містив дату такого повідомлення. Вказує, що відповідач мав виплачувати заробітну плату готівкою, оскільки розрахункового рахунку у позивача не було. Відповідач не довів яким чином відомості до органів пенсійного фонду та податкової служби про нарахування заробітної плати свідчать про фактичну виплату позивачу належної їй заробітної плати.

Крім того, вважає помилковими висновки суду, що стосуються трудової книжки заявниці, оскільки саме відповідач при прийнятті на роботу та звільненні не вніс записи до трудової книжки і взагалі її не повернув позивачу. Фотокопії трудової книжки заявниця зробила 30 липня 2021 року на роботі і не забирала її. Також вважає, що незаконними діями відповідача заявниці завдано моральну шкоду, яку оцінює у 8000,00 грн.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Відзив на апеляційну скаргу з дотриманням вимог ЦПК України до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції

Представник ФОП ОСОБА_2 адвокат Кундас В.А., взявши участь у розгляді справи у режимі відеоконференції, заперечувала проти задоволення вимог поданої позивачем апеляційної скарги, вважаючи їх безпідставними.

Інші учасникисправи у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Процесуальні питання

Щодо поданого позивачем клопотання про витребування доказів

Згідно частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 на підтвердження викладених нею доводів прохала суд зокрема витребувати у відповідача видаткові касові ордери, а також відповідні бухгалтерські та банківські документи помісячно, що підтверджують виплату ним заробітної плати з каси підприємства, а також книгу обліку руху трудових книжок і вкладишів до них.

Слід зауважити, що схожого змісту клопотання було подано у жовтні 2021 року ОСОБА_1 й до суду першої інстанції, однак результати його розгляду матеріали справи не містять.

Не погоджуючись з поданим позивачем клопотанням про витребування доказів, представник відповідача надіслав до суду апеляційної інстанції заперечення на клопотання про витребування доказів, в яких вказував на безглуздість поданого клопотання, оскільки позивачу достеменно відомо про те, що заробітна плата виплачувалася їй готівковими коштами без оформлення бухгалтерської документації.

Враховуючи подані сторонами справи процесуальні клопотання та заяви, а також норми цивільного процесуального права, колегія суддів протокольною ухвалою відмовила у задоволенні поданого позивачем клопотання.

Щодо поданих відповідачем додаткових доказів

10 жовтня 2023 року представник відповідача подав до суду апеляційної інстанції додаткові пояснення у справі, до яких долучив додаткові докази, зокрема відомості про суми нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку на доходи фізичних осіб та військового збору (за третій місяць третього кварталу 2021 року, за другий місяць четвертого кварталу 2021 року), відомості про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам (за перший місяць третього кварталу 2021 року, за третій місяць першого кварталу 2021 року), квитанції про отримання податковими органами податкових розрахунків, платіжні інструкції № 22 від 05 квітня 2021 року, платіжні доручення №58 від 09 серпня 2021 року, №21 від 05 квітня 2021 року, №55 від 09 серпня 2021 року, №20 від 05 квітня 2021 року, №57 від 09 серпня 2021 року.

Положеннями статті 83 ЦПК України передбачено, що відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно принципу змагальності сторін, що закріплений статтями 2, 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Також, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя статті 12 ЦПК України).

Оскільки відомості про суми нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку на доходи фізичних осіб та військового збору (за третій місяць третього кварталу 2021 року, за другий місяць четвертого кварталу 2021 року), відомості про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам (за перший місяць третього кварталу 2021 року, за третій місяць першого кварталу 2021 року), квитанції про отримання податковими органами податкових розрахунків, платіжні інструкції № 22 від 05 квітня 2021 року, платіжні доручення №58 від 09 серпня 2021 року, №21 від 05 квітня 2021 року, №55 від 09 серпня 2021 року, №20 від 05 квітня 2021 року, №57 від 09 серпня 2021 року були подані представником відповідача до суду апеляційної інстанції та докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього не було додано, то з урахуванням положень статті 367 ЦПК України, вказані вище докази не беруться до уваги колегією суддів.

Щодо меж перегляду рішення суду першої інстанції

Оскільки постановою Верховного Суду від 19 лютого 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а саме: рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 жовтня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про зміну формулювання підстав для звільнення та стягнення невиплаченої вихідної допомоги змінено, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови; рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 жовтня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення невиплаченої заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди скасовано, справу в цій частині вимог направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, - то Полтавський апеляційний суд переглядає справу лише в частині стягнення невиплаченої заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Встановлені обставини справи

Судами під час розгляду справи встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 березня 2021 року ОСОБА_4 уклала з ФОП ОСОБА_2 трудовий договір, за умовами якого працівниця зобов`язалась стати до роботи 17 березня 2021 року для виконання обов`язків продавця непродовольчих товарів, а роботодавець зобов`язався виплачувати щомісячно оклад у розмірі 6100,00 грн, але не менше встановленого законом мінімального розміру заробітної плати за виконану місячну норму праці. Також сторони узгодили 40 годинну тривалість робочого часу на тиждень, 2 дні вихідних на тиждень та 24 календарних дні щорічної оплачуваної відпустки за домовленістю. Договір підписаний сторонами 16 березня 2021 року. Крім того, ОСОБА_4 підписала пункт договору, у якому йдеться про його розірвання, проте у договорі відсутня відмітка про дату і підстави розірвання договору, а також відповідний підпис роботодавця.

25 червня 2021 року ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_5 .

Заявою від 21 липня 2021 року ОСОБА_1 просила відповідача звільнити її з посади продавця непродовольчих товарів за угодою сторін, пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України з 26 липня 2021 року.

Заявою від 21 липня 2021 року ОСОБА_1 просила ФОП ОСОБА_2 розірвати з нею трудовий договір з 21 липня 2021 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України через невиплату заробітної плати, а також просила видати трудову книжку, копію наказу про звільнення та провести повний розрахунок.

Повідомленням про проведення повного розрахунку при звільненні від 26 липня 2021 року позивач підтвердила факт отримання 5629,01 грн при звільненні.

До вказаного повідомлення додана розрахунково-платіжна відомість № 7 за липень 2021 року з підписом ФОП ОСОБА_2 , у якій зазначено про нарахування 5032,82 грн основної заробітної плати, 1960,74 грн додаткової заробітної плати, а за вирахуванням податків сума до сплати становить 5629,01 грн.

Наказом від 26 липня 2021 року № 8 ФОП ОСОБА_2 звільнив позивача з посади продавця-консультанта за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України на підставі заяви від 26 липня 2021 року.

З наказом ОСОБА_1 ознайомлена 26 липня 2021 року.

Заявою від 30 липня 2021 року ОСОБА_1 просила ФОП ОСОБА_2 змінити в трудовій книжці підставу розірвання трудового договору з пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України на частину третю статті 38 КЗпП України, видати трудову книжку та копію наказу про звільнення, провести повний розрахунок, зокрема, виплатити заробітну плату з 16 березня 2021 року, середній заробіток за час затримки розрахунку та виплатити вихідну допомогу відповідно до статті 44 КЗпП України.

Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 09 вересня 2021 року, ФОП ОСОБА_2 нарахував та виплатив ОСОБА_1 заробітну плату за березень 2021 року у розмірі 3025,00 грн, з яких нараховано та перераховано 544,50 грн податку, дата прийому на роботу зазначена 17 березня 2021 року. У травні та червні 2021 року ФОП ОСОБА_2 нарахував та виплатив ОСОБА_1 заробітну плату у розмірі по 6100,00 грн, а також з цих сум нарахував та перерахував податок у розмірі по 1098,00 грн.

Відповідно до довідок форми ОК-5 від 06 серпня 2021 року та від 21 жовтня 2021 року за 2021 звітний рік ФОП ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_4 заробітну плату, з якої буде нараховано пенсію, у березні 3025,00 грн, у квітні 0 грн, у травні 6100,00 грн, у червні 6100,00 грн, у липні 0 грн. Страхові внески за працівника ОСОБА_4 ФОП ОСОБА_2 сплачені за березень, травень, червень 2021 року, не сплачені за квітень, липень 2021 року.

Матеріали справи містять фотокопії бланків приймання-здавання товару за травень, червень та липень 2021 року, у яких міститься прізвище позивача.

Позиція суду апеляційної інстанції

Щодо стягнення невиплаченої заборгованості із заробітної плати

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України).

У правовідносинах із роботодавцем працівник є менш захищеною і більш економічно слабкою стороною, тому поведінка власника або уповноваженого ним органу у таких правовідносинах повинна бути послідовною.

За змістом частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У статті 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з статтями 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Отже, обов`язок по виплаті заробітної плати робітнику несе роботодавець.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2021 року у справі № 242/3051/18 (провадження № 61-1021св19) зазначено, що: «системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем.

За таких обставин, з урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав.

Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18). […]

Копія довідки з індивідуальних відомостей про застраховану особу, видана управлінням Пенсійного фонду України, не підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі та не визначає її розмір. Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18).

Таким чином, офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 відносно ОСОБА_1 підтверджують лише його страховий стаж за період з 2005 року до 2016 року та не можуть бути прийняті судом, як належні докази щодо розміру заробітної плати та розміру заборгованості по ній за період з серпня 2013 року до червня 2018 року».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 387/326/20 (провадження № 61-2166св21) зазначено, що: «у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

при зверненні до суду ОСОБА_1 , крім іншого, просила стягнути невиплачену заборгованості із заробітної плати. Позов у цій частині мотивувала тим, що за весь період роботи (з 16 березня 2021 року до 26 липня 2021 року) вона взагалі не отримувала заробітну плату, така заборгованість, на переконання позивача, становить 29040,00 грн;

на підтвердження факту несплати заробітної плати у певні періоди, а також несплату роботодавцем за неї обов`язкових платежів, позивач надала разом з позовом до суду довідку Пенсійного фонду України за формою ОК-5 відносно ОСОБА_4 (сформовано 06 серпня 2021 року), в якій вказано про відсутність платежів зі страхових внесків за квітень та липень 2021 року (т. 1, а.с. 8). Також для мотивування клопотання про зменшення розміру судового збору позивач надала суду відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за І-ІІ квартали 2021 року, у якій зазначено про виплату заробітної плати у березні 2021 року в розмірі 3025,00 грн, у травні 2021 року 6100,00 грн, у червні 2021 року 6100,00 грн та утримання податків ФОП ОСОБА_2 як податковим агентом коштів у розмірі 544,50 грн, 1098,00 грн та 1098,00 грн у відповідні місяці (т. 1, а. с. 26-27). Під час розгляду справи позивач також надала до суду довідку Пенсійного фонду України за формою ОК-5 відносно ОСОБА_4 (сформовано 21 жовтня 2021 року), в якій відсутні платежі зі страхових внесків за квітень та липень 2021 року (т. 1, а.с. 65);

у відзиві на позовну заяву представник відповідача вказав на безпідставність вимог позивача, адже у день звільнення (26 липня 2021 року) з нею було проведено повний розрахунок при звільненні, що підтверджується підписаним нею повідомленням (т. 1, а.с. 42, зворот; т. 1, а.с. 45). Крім того, відповідач подав до суду розрахунково-платіжну відомість № 07 за липень 2021 року, відповідно до якої позивачу виплачено 5629,01 грн, підпис про одержання коштів у відомості відсутній (т. 1, а.с. 46);

22 жовтня 2021 року позивач подала до суду клопотання про витребування доказів у ФОП ОСОБА_2 , на обґрунтування якого зазначала, що вона позбавлена можливості надати докази щодо отримання/не отримання нею заробітної плати, адже вона за домовленістю сторін повинна була виплачуватись готівкою, а відповідні докази (розрахункові-платіжні відомості, а також інші бухгалтерські документи) згідно з нормами законодавства повинні знаходитись у відповідача (т. 1, а.с. 60);

у запереченнях відповідача від 28 жовтня 2021 року вказано, що він надав всі наявні документи на підтвердження заперечень щодо позовних вимог. Розрахунково-платіжні відомості та підтвердження перерахування грошових коштів не можуть бути надані відповідачем, оскільки заробітна плата щомісяця сплачувалась готівкою без оформлення документів. Саме тому при звільненні позивача було підписано повідомлення про проведення повного розрахунку. Усвідомлюючи відсутність розрахунково-платіжних документів з підписом, ОСОБА_1 намагається неправомірно збагатитись за рахунок відповідача (т. 1, а.с. 77 зворот).

Крім того, Верховний Суд при розгляді даної справи у постанові від 19 лютого 2025 року зазначив, що апеляційний суд при попередньому розгляді справи не звернув уваги на те, що довідки Пенсійного фонду України за формою ОК-5 відносно ОСОБА_4 та відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків містять індивідуальні відомості про застраховану особу або ж суми задекларованих до виплати коштів і сплачених податків. Проте ці документи не доводять факт саме виплати відповідачем заробітної плати позивачу готівкою. Такими документами відповідно до Положення № 148 можуть бути відомість про виплату готівки та / або касові ордери, які підписані відповідачем (працівником). ФОП ОСОБА_2 визнав, що таких документів не складалось, тобто відповідач фактично не може підтвердити факт виплати заробітної плати відповідачу. Більше того, представник відповідача у запереченні від 28 жовтня 2021 року також визнав факт оформлення заяви про звільнення за угодою сторін та повідомлення про повний розрахунок від 26 липня 2021 року двома різними особами ОСОБА_6 та уповноваженою особою ФОП ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 78). Отже, повідомлення про повний розрахунок від 26 липня 2021 року не може бути належним доказом того, що на момент звільнення позивача з роботи у неї не було претензій до роботодавця щодо невиплаченої заробітної плати.

У постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 757/23764/20-ц зазначено, що згідно зі статтями 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача від процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки відповідач, як роботодавець, не надав до суду доказів належно виконаних ним обов`язків щодо сплати заробітної плати позивачу за спірний період, а в поданих до суду запереченнях щодо витребування доказів сплати заробітної плати ОСОБА_1 також неодноразово наголошував щодо відсутності оформлення будь-якої бухгалтерської документації щодо виплати заробітної плати готівковими коштами, неврахування судом повідомлення про повний розрахунок від 26 липня 2021 року за вище викладених обставин, то, беручи до уваги права та обов`язки сторін справи як найманого працівника та роботодавця, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню.

Крім того, з трудового договору від 16 березня 2021 року, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , вбачається, що сторонами узгоджена заробітна плата у розмірі 6100,00 грн, що й має братися за основу виконуваних розрахунків щодо стягуваної заборгованості зі сплати заробітної плати.

Відтак, беручи до уваги умови укладеного трудового договору, а також надані відповідачем податкові відомості щодо розрахункової заробітної плати за спірний період, а також відсутність надання роботодавцем власних розрахунків заборгованості з оплати праці, колегія суддів вважає, що стягненню з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає заборгованість зі сплати заробітної плати за період з 17 березня 2021 року до 26 липня 2021 року у розмірі 28317,56 грн (3025,00 грн + 6100,00 грн + 6100,00 грн + 6100,00 грн + 6992,56 грн).

Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (стаття 117 КЗпП України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) вказано, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19)».

Як було встановлено колегією суддів, у цій справі відповідач при звільненні позивача не виплатив їй заборгованість із заробітної плати у сумі 28317,56 грн.

Оскільки відповідач як роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, то колегія суддів вважає за необхідне стягнути із відповідача відповідно до статті 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку.

Верховний Суд зазначає, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21).

Визначаючи розмір відшкодування, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Так, загальна тривалість затримки у проведенні остаточного розрахунку з 27 липня 2021 року (день звільнення) по 22 липня 2025 року (день ухвалення рішення) становить 1035 робочих днів.

Середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 321,00 грн, що розрахований з огляду на заробітну плату останньої за два останні повно відпрацьовані нею місяці у сумі 12200,00 грн (6100,00 грн + 6100,00 грн) та 38 робочих днів (18 робочих днів у травні та 20 робочих днів у червні).

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2021 року (день звільнення) по 22 липня 2025 року (день ухвалення рішення) становить 332235,00 грн (1035 робочих днів х 321,00 грн).

З урахуванням вищезазначених висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, враховуючи встановлені фактичні обставини справи, співмірність заявлених до стягнення сум зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дій позивача та відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним критеріям, визначеним Великою Палатою Верховного Суду, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у розмірі 25000,00 грн.

Щодо стягнення моральної шкоди

Відповідно до вимог статті 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Відшкодування моральної шкоди здійснюється з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 листопада 2021 року у справі № 127/937/17 (провадження № 61-10602св21), від 02 лютого 2022 року у справі № 757/55300/18-ц (провадження № 61-11023св21), від 04 січня 2024 року у справі № 638/2156/21 (провадження № 61-14178св23).

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, стягнення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті працівника та з урахуванням інших обставин.

Пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначено як один із способів захисту цивільних прав та інтересів.

У відповідності до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом апеляційної інстанції при розгляді цієї справи встановлено факт порушення прав позивача у трудових відносинах, зокрема права на отримання належних при звільненні виплат, зокрема заробітної плати.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Колегія суддів, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, перевіривши доводи сторін спору та подані ними докази, дійшла висновку, що позивачем доведено факт заподіяння їй моральної шкоди неправомірними діями роботодавця, який не здійснював виплату заробітної плати, а також тривалий час обмежував права позивача на отримання належних їй сум при звільненні згідно з вимогами трудового законодавства, що призвело до моральних страждань і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи конкретні обставини цієї справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, суд апеляційної інстанції вважає за потрібне стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 4000,00 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту другого частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відтак, колегія суддів дійшла до висновку про часткове задоволення апеляційних вимог ОСОБА_1 , а тому рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 жовтня 2022 року в частині відмови у стягненні невиплаченої заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди слід скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 у частині стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди задовольнити частково: стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 невиплачену заборгованість по заробітній платі за період з 17 березня 2021 року до 26 липня 2021 року у розмірі 28317,56 грн; стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 25000,00 грн; стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 4000,00 грн.

Щодо судових витрат у частині судового збору

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (частина перша статті 1 Закону України «Про судовий збір»).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 у частині стягнення заборгованості із заробітної плати задоволено майже у повному розмірі (на 98 %) та вона звільнена від сплати судового збору, то з ФОП ОСОБА_2 на користь держави слід стягнути судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 908,00 грн, за подання апеляційної скарги у розмірі 1362,00 грн, за подання касаційної скарги у розмірі 1816,00 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 жовтня 2022 року в частині відмови у стягненні невиплаченої заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 у частині стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 невиплачену заборгованість по заробітній платі за період з 17 березня 2021 року до 26 липня 2021 року у розмірі 28317,56 грн.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 25000,00 грн.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 4000,00 грн.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 908,00 грн, за подання апеляційної скарги у розмірі 1362,00 грн, за подання касаційної скарги у розмірі 1816,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 липня 2025 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді А.І. Дорош

О.А. Лобов