ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6187/25 Справа № 201/1404/24 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.

секретар Піменова М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду від 18 березня 2025 року та на додаткове рішення від 02 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Управління-служба у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав (суддя першої інстанції Демидова С.О., повний текст рішення складено 27 березня 2025 року),

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Управління-служба у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав, в якому просив позбавити відповідачку батьківських прав по відношенню до неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 14300 грн..

На вказані рішення суду ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що вони ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без врахування обставин справи.

Мотивує скаргу тим, що станом на момент ухвалення рішення суду існує заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини в розмірі 26256,58 грн. (84206,16грн. - 57940,58 грн. = 26256,58грн.).

Вказує, що через наявність великої кількості відкритих виконавчих проваджень щодо стягнення коштів з позивача на користь матері відповідачки ОСОБА_4 , на всі кошти на рахунках позивача накладено арешт. Тому всі перераховані відповідачкою кошти в рахунок погашення заборгованості зі сплати аліментів невідкладно списуються Соборним відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з рахунку позивачка та зараховуються на розрахунковий рахунок матері відповідачки ОСОБА_4 , стягувача у виконавчих провадженнях

Наголошує на тому, що відповідачка отримувала кошти на утримання дитини, яка з нею не проживала тривалий час, заперечувала проти припинення їх стягнення на її користь, що свідчить про умисний,систематичний та тривалий характер вчинення дій направлених на шкоду інтересів дитини та доводять обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та їх правомірність. В подальшому відмовилась повернути грошові кошти отримані безпідставно та витрачені не на дитину. Відповідачкою не надано жодного і допустимого доказу її участі в утриманні дитини, її зацікавленість в створенні найкращих умов для фізичного та психічному розвитку дитини з грудня 2020 року по березень 2025 року включно.

Про негативне ставлення відповідачки до дитини свідчать також висновок від 01 липня 2024 року, наданий адміністрацією Соборного району Дніпровської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_3 2008 р.н. і довідка від 13.06.2024р. № 85, надана КЗ «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» ДОР свідчать про негативний вплив відповідачки на дитину та підтримали заяву позивача про позбавлення відповідачки ОСОБА_2 батьківських прав відносно іі доньки ОСОБА_3 .

Також суд проігнорував заяву самої 16-річної неповнолітньої дитини ОСОБА_3 з проханням позбавити батьківських прав її мати ОСОБА_2 , подану до суду 26.03.2024р.

Наголошує на тому, що наданий відповідачкою договір про надання їй правової допомоги від 13.01.2024 року. тоді як позовні заяву була подана 06.02.2024 року, також зазначає, що не було надано доказів оплати адвокатських послуг.

ОСОБА_1 просив рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2025 року та додаткове рішення суду від 02 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вказала на те, що після переїзду ОСОБА_5 до батька. Позивач став перешкоджати матері у спілкуванні з донькою, у зв`язку з чим відповідачки було вимушена звернутись до суду з позовом про визначення порядку спілкування з дитиною.

Вказує, що матеріали справи не містять доказів, що відповідачки свідомо нехтувала своїми батьківськими обов`язками.

ОСОБА_2 просила оскаржувані рішення суду залишити без змін.

Від третьої особи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

ОСОБА_1 у судовому засіданні доводи своєї апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 та її представник у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили відмовити у її задоволенні.

Інші учасники справи до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступного:

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 8).

22 лютого 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції за актовим записом № 111, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (т. 1 а.с. 9).

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 жовтня 2019 року справа № 201/12419/18 шлюб було розірвано (тю. 1 а.с .10).

10 червня 2021 року рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська справа № 201/12503/20 припинено з 28 грудня 2020 року стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до досягнення нею повноліття у розмірі частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що було визначено в ухвалі Дніпровського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року (т. 1 а.с. 11-12).

14 липня 2021 року постановою державного виконавця припинено стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_6 у справі 201/6927/19 (т. 1 а.с. 21-22)

Відповідно до акта обстеження умов проживання від 24 травня 2021 року ОСОБА_3 проживає зі своїм батьком ОСОБА_1 та сестрою ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 23).

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 листопада 2021 року в справі № 201/1618/21 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково. Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менш, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 15 лютого 2021 року та до досягнення дитиною повноліття (т. 1 а.с.25-27).

Згідно наданого розрахунку заборгованості зі сплати аліментів боржник ОСОБА_2 станом на 18 грудня 2023 рік має заборгованість 49 120,26 грн. (т. 1 а.с. 29).

Розпорядженням голови адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради № 150-р від 31 травня 2021 року затверджено висновок управління служби у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про підтвердження місця проживання дитини ОСОБА_3 для тимчасового виїзду за межі України (т. 1 а.с. 30-31)

23 січня 2024 року ОСОБА_2 зверталася з заявою до начальника ВП № 5 ДРУП ГУПН в Дніпропетровській області про надання інформації чи надходили до органів поліції повідомлення про вчинення неправомірних дій будь яких осіб, які відбувалися за адресою АДРЕСА_1 у проміжок часу з 01.05.2023 року по теперішній час (т. 1 а.с. 36-37).

25 січня 2024 року ОСОБА_3 надавала пояснення на ім`я начальника ВП № 5 ДРУП ГУПН в Дніпропетровській області що вона проживає з батьком та сестрою, з матір`ю спілкуватися не бажає (т. 1 а.с. 38).

25 січня 2024 року начальником ВП № 5 ДРУП ГУПН в Дніпропетровській області надано відповідь на запит ОСОБА_2 , що випадків правопорушень чи злочинів за вказаною нею адресою не зареєстровано (т. 1 а.с. 39).

25 січня 2024 року ОСОБА_2 звернулася з заявою на ім`я начальника ВП № 5 ДРУП ГУПН в Дніпропетровській області стосовно вчинення правопорушень за адресою АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 40-43)

05 лютого 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надали пояснення на ім`я начальником ВП № 5 ДРУП ГУПН в Дніпропетровській області стосовно заяви ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 44-45).

05 лютого 2024 року ОСОБА_3 повідомила письмово орган опіки та піклування, що наразі вона проживає з батьком та сестрою, з матір`ю спілкуватися не бажає, не вважає її своєю матір`ю оскільки та веде себе агресивно (т. 1 а.с. 46).

Відповідачем надано витяги з єдиного реєстру досудових розслідувань внесених за її заявами стосовно неправомірних дій ОСОБА_1 , висновки спеціалістів стосовно нанесення їй тілесних ушкоджень (т. 1 а.с. 80-98)

21 вересня 2021 року ОСОБА_2 зверталася з заявою до органу опіки стосовно надання дозволу на виїзд за кордон її доньки ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 99).

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26 травня 2022 року справа № 201/8004/21 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м.Дніпрі ради про визначення порядку спілкування з дитиною - задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою ОСОБА_3 . Визначено способи участі ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини дозволивши ОСОБА_2 побачення та спілкування з малолітньою донькою ОСОБА_3 встановивши наступний порядок зустрічей: кожного понеділка, середи та п`ятниці з 16:00 год. до 20:00 год.; кожної суботи з 10:00 год. наступного дня неділі до 22:00 год. без присутності батька та без обмеження місця проведення зустрічі; спільний відпочинок у другу половину літніх канікул надавши батьку та матері право змінювати порядок та узгоджувати час спілкування з дитиною за їх взаємною згодою, враховуючи добровільне волевиявлення дитини на таке спілкування (т. 1 а.с. 114-115).

24 січня 2022 року ОСОБА_2 зверталася з заявою до начальника управління служби по справам дітей про зобов`язання ОСОБА_1 не перешкоджати їй у спілкування з донькою (т. 1 а.с. 119).

Відповідачем ОСОБА_2 надано характеристику з місця роботи відповідно до якої вона характеризується з позитивної сторони (т. 1 а.с. 120).

23 травня 2022 року Комунальним закладом «Дніпропетровським центром соціально психологічної допомоги» Дніпропетровської обласної ради надано довідку ОСОБА_2 відповідно до якої рекомендовано відновити спілкування матері з донькою ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 126-127).

08 грудня 2023 року ОСОБА_2 зверталася з заявою до Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради в якій просила всі питання які будуть вирішуватися відносно її доньки ОСОБА_6 проводити за її участі (т. 1 а.с. 173).

Відповідно до наданої відповідачем довідки від 03 квітня 2024 року остання працює у Комунальному закладі дошкільної освіти № 310 Дніпровської міської ради та отримує заробітну плату (т .1 а.с. 130).

Відповідачем надано копії квитанцій про перерахунок коштів на сплату аліментів (т. 1 а.с. 131-134).

29 січня 2024 року ОСОБА_2 зверталася з заявою до Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про сприяння у налагодженні контакту та спілкуванні з донькою (т . 1 а.с. 174)

09 лютого 2024 року начальник управління служби у справах дітей повідомила Дніпровський міський центр соціальних служб, що зі слів батька ОСОБА_6 категорично проти спілкування з матір`ю та просили здійснити психологічне консультування дівчини (т.1 а.с. 175).

22 лютого 2024 року начальник головного управління національної поліції в Дніпропетровській області звернувся до начальника Служби у справах дітей Дніпропетровської області щодо проведення перевірки за зверненням ОСОБА_2 умов проживання її доньки ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 177-118).

01 травня 2024 року начальник управління служби у справах дітей зверталася до Директора КЗ «Дніпровський центр соціально психологічної допомоги» ДОР в якій просили надати інформацію про взаємовідносини ОСОБА_6 з батьками (т. 1 а.с. 202).

06 травня 2024 року ОСОБА_2 зверталася до голови адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради стосовно надання батьку дитини ОСОБА_1 дозволу на вивезення ОСОБА_6 за кордон (т. 1 а.с. 180).

08 травня 2024 року на запит ОСОБА_2 адміністрацією Соборного району надано відповідь стосовно умов проживання доньки ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 183)

09 травня 2024 року за № 6/11-4 головою Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради надано відповідь на запит ОСОБА_2 стосовно не надання органом опіки та піклування висновку про місце проживання ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 179).

10 травня 2024 року головою адміністрації надано ОСОБА_2 копію погодження на тимчасовий виїзд ОСОБА_6 з України (т. 1 а.с. 181-182).

На адвокатський запит адміністрацією Соборного району 15 травня 2024 року надано відповідь що в період з 01 січня 2024 року по 09 травня2024 року адміністрацією Соборного району не приймалося розпорядження з питань надання дозволу на вивіз ОСОБА_6 за кордон(т. 1 а.с. 213).

21 травня 2024 року ОСОБА_2 зверталася з запитом до Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про надання протоколу засідання комісії про погодження на виїзд ОСОБА_6 з України (т. 1 а.с. 184-185).

24 травня 2024 року головою адміністрації надано відповідь на запит (т .1 а.с. 189).

22 травня 2024 року ОСОБА_2 звернулася з заявою до директора КЗ «Дніпровський центр соціально психологічної допомоги» ДОР в якій просила проводити роботу психолога з її донькою ОСОБА_6 та батьком за обов`язковою її участю (т. 1 а.с. 235).

27 травня 2024 року головою адміністрації на адресу ОСОБА_2 було направлено копії заяв на підставі яких було надано погодження на тимчасовий виїзд ОСОБА_6 з України (т. 1 а.с. 193-201)

Згідно наданих даних Державною прикордонною службою України на адвокатський запит ОСОБА_3 06.04.2024 виїхала з України у супроводі сестри (т. 1 а.с. 207-209).

28 травня 2024 року КЗ «Дніпровський центр соціально психологічної допомоги» ДОР надано відповідь ОСОБА_2 що для об`єктивної оцінки ситуації психологічне діагностування дитини проводиться без присутності батьків (т. 1 а.с. 236).

В заяві на ім`я голови адміністрації Соборного району від 22 травня 20214 року ОСОБА_2 просила відкласти проведення роботи з психологом, оскільки її донька знаходиться за межами України (т. 1 а.с. 239). На що головою адміністрації 27 травня 2024 року надано роз`яснення що з даним проханням вона має звернутися безпосередньо до закладу особисто (т .1 а.с. 240).

19 червня 2024 року ОСОБА_2 звернулася з заявою до адміністрації Соборного району про надання дозволу на проведення відео зйомки засідання комісії на якому буде розглядатися питання про позбавлення її батьківських прав (т. 1 а.с. 241)

21 червня 2024 року ОСОБА_2 звернулася з заявою до голови адміністрації стосовно зняття з розгляду 21 червня 2024 року питання про позбавлення її батьківських прав (т. 1 а.с. 242) Того їж дня ОСОБА_2 просила відкласти розгляд питання про позбавлення її батьківських прав призначене на 24 червня 2024 року дане питання не вирішувати за її відсутності (т .1 а.с. 243).

01 липня 2024 року адміністрацією Соборного району Дніпровської міської ради надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_3 2008 року народження.

Допитаний в судовому засіданні спеціаліст ОСОБА_8 пояснив, що відповідач звернулася для налагодження стосунків з донькою. Наголошував що потрібно налагоджувати стосунки з батьком. Поспілкувався з ОСОБА_6 по відеозв`язку, повідомила що навчається в Німеччині, повертатися не планує, мати поводить себе агресивно, спілкуватися з нею не бажає. Про матір казала загальними фразами, про конкретні обставини не повідомляла. Виїхала за кордон бо в Україні війна, де саме знаходиться не повідомила, щоб матір не дізналася, бажання спілкуватися з матір`ю не має ні вона, ні батько. Відносини між матір`ю та донькою втягнуті в особисті суперечки батьків.

Свідок ОСОБА_9 пояснив що він є батьком відповідачки, позивач вигнав його доньку разом з дітьми з будинку та вони два роки проживали у них, коли діти повернулися проживати до батька він перешкоджає у спілкуванні з ними де наразі знаходиться ОСОБА_6 їм не відомо.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила що вона є колегою відповідачки та знає її з 2004 року, займалася з ОСОБА_6 додатково, останній раз бачила ОСОБА_6 25.12.2020 року коли вона була у неї на зайняттях. ОСОБА_6 ніколи не скаржилася на свою матір, батька жодного разу не бачила.

Свідок ОСОБА_11 яка є матір`ю однокласниці ОСОБА_6 повідомила, що з 2014 року відповідачка відвідує батьківські збори, донька не повідомляла про негативне ставлення до неї матері. Після того як ОСОБА_6 стала проживати з батьком у неї змінився настрій та вона перестала спілкуватися з дітьми, навіть коли донька переїхала проживати до батька відповідач все одно приходила на батьківські збори та цікавилася навчанням доньки. З початку війни її донька не спілкується з

ОСОБА_12 в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила що відповідача знає з 2013 року, її онуки відвідували садок де працює відповідач, відповідач завжди давала слушні поради, як мама завжди була уважна.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Положення вказаної Конвенції, узгоджуються з нормами законів України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

За таких обставин, місцевий суд правильно виходили з того, що мати дитини (відповідач) протиправно чинить перешкоди у спілкування батька з дочкою, що є підставою для визначення судом порядку та способу спілкування батька та дитини.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав, відсутні, оскільки як встановлено матеріалами справи, та не заперечується сторонами, що у 2020 році донька позивача та відповідачки виявила бажання проживати разом із батьком.

Також матеріалами справи встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2022 року у справі № 201/8004/21 про визначення порядку спілкування ОСОБА_2 Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою ОСОБА_3 .

Визначено способи участі ОСОБА_2 спілкуванні та вихованні малолітньої дитини, дозволивши ОСОБА_2 побачення наступний порядок та спілкування зустрічей: з малолітньою донькою ОСОБА_14 , встановивши кожного понеділка, середи та п`ятниці з 16:00 год. до 20:00 год. кожної суботи з 10:00 год. наступного дня неділі до 22:00 год. без присутності батька та без обмеження місця проведення зустрічі: спільний відпочинок у другу половину літніх канікул. надавши батьку та матері право змінювати порядок та узгоджувати час спілкування з дитиною за їх взаємною згодою, враховуючи добровільне волевиявлення дитини на таке спілкування/

Отже з наведеного вбачається, що у даному випадку ні ОСОБА_2 , уникає виконання своїх батьківських обов`язків, а позивач ОСОБА_15 свідомо не виконує рішення суду, яке набрало законної сили стосовно спілкування ОСОБА_2 зі своєю донькою ОСОБА_14 .

Колегія суддів також звертає увагу на те,що з урахуванням того, що донька вже значний час проживає окремо від матері, разом з батьком та сестрою, то слід наголосити на тому, що можливий на дитину психологічний та емоційний тиск по відношенню до відповідачки, також неможливо враховувати авторитет батька та його думку стосовно поведінки матері, щодо виконання нею батьківських обов`язків.

Крім того, апеляційний суд вважає наголосити на тому, що оскаржуваним рішенням встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не уникає від виконання своїх обов`язків, в даному випадку, матеріали справи підтверджують лише те, що між батьками існує конфлікт, щодо її способу виховання.

Доводи апеляційної скарги стосовно наявної у відповідачки заборгованості за аліментами перед позивачем у розмірі 26256,58 грн., не вказують про систематичний характер виконання їх сплати.

Апеляційний суд в даному випадку не вбачає систематично не сплати аліментів, а тому вважає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Також апеляційний суд не враховує доводи позивача, про наявність великої кількості відкритих виконавчих проваджень щодо стягнення коштів з позивача на користь матері відповідачки ОСОБА_4 , на всі кошти на рахунках позивача накладено арешт, оскільки у даному випадку, цивільно-правові відносини, які виникли між позивачем та ОСОБА_4 , не стосуються меж розгляду даної справи, оскільки предметом розгляду цієї справи є позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Під час вирішення справи, апеляційний суд враховує висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 06 травня 2020 року під час розгляду справи № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) від 09 листопада 2020 року під час розгляду справи № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) в яких зазначено, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що мати дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, підстави для позбавлення батьківських прав відсутні. Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої дочки не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

Стосовно оскарження додаткового рішення суду від 02 квітня 2025 року слід вказати наступне.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Відповідно до пункту 4 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Види адвокатської діяльності визначені у статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист або у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається у такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження судових витрат, понесених під час розгляду справи відповідачем надано суду: ордер на надання правничої допомоги, підписаний адвокатом (т. 1 а.с. 137) свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (т. 1 а.с.136) Договір про надання правничої допомоги, акт про прийняття - передачі наданих юридичних послуг адвокатом в якому зазначено, що клієнт приймає та оплачує в повному розмірі на момент підписання акта наданих робіт. Пунктом 1 акта зазначено що клієнту в період з 18 лютого 2024 року по 198 березня 2024 рік надано наступні послуги: Надання первісної юридичної консультації (3 години робочого часу) вартість послуг 1500 грн.; Ознайомлення із матеріалами справи (2 години робочого часу) вартість послуг 800 грн.; Складання відзиву (4 години робочого часу) вартість послуг 2000 грн.; Складання клопотання про приєднання доказів, витрачено дві години, вартість послуг 1000 грн.; Складання клопотання про приєднання доказів, витрачено дві години, вартість послуг 1000 грн.; Складання клопотання про виклик свідків, витрачено дві години, вартість 1000 грн.; Складання клопотання про залучення спеціаліста, витрачено дві години, вартість 1000 грн.; Прийнято адвокатом участь у семи судових засіданнях: 18.03.24,18.04.24, 30.05.24, 01.07.24, 17.09.24, 04.11.2024, 03.12.2025, 18.02.2025, 18.03.2025 вартість кожного 1000 грн. Всього вартість послуг складає 17 300 грн.

Також матеріалами справи встановлено, що під час ухвалення додаткового рішення, місцевим судом було враховано, що представник відповідача не приймав участі в судових засіданнях 30 травня 2024 року (т. а.с. 152), 03 грудня 2024 року (т. 2 а.с. 102) та 18 лютого 2025 року (т. 1 а.с. 124).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи апеляційний суд дійшов висновку, що місцевим судом було обярунтовано стягнуто з позивача на користь відповідачки 14300 грн., витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вказана сума документально підтверджена та є співмірниою зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду від 18 березня 2025 року та додаткове рішення від 02 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 16 липня 2025 року.

Головуючий суддя О.В. Халаджи