КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/3025/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Юхмана Юрія Михайловича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2024 року в складі судді Хайнацького Є. С.,

встановив:

22.11.2021 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів.

Позов обґрунтовувала тим, що 17 липня 2013 року вона уклала з АТ КББ "ПриватБанк" договір про заощадження №SAMDN5344 (вклад "Стандарт на 12 міс."), за умовами якого вона передала відповідачеві для розміщення на депозитному вкладі грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США з датою закінчення строку вкладу 17.07.2014 включно. Згідно договору строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк.

29.07.2019 вона звернулась до відділення АТ КБ «ПриватБанк» з метою розірвання договору та отримання повної суми вкладу, а також нарахованих за весь період дії договору процентів.

Однак у виплаті належних їй коштів було відмовлено та повідомлено про те, що 17.07.2019 була проведена виплата депозиту в загальному розмірі 42 836,37 доларів США її довіреній особі.

31.07.2019 вона звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з заявою щодо надання інформації та документів про обставини неправомірного заволодіння коштами від її імені, а також повідомлення про те, що ні нею особисто, ні уповноваженими нею особами не здійснювалось отримання коштів за депозитним вкладом та було заявлено про розірвання договору з 05 серпня 2019 року з вимогою про повернення розміщеного вкладу та всіх нарахованих відсотків.

02.09.2019 АТ КБ "ПриватБанк" повідомив, що кошти були начебто виплачені 17.07.2019 довіреній особі ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченої довіреності б/н від 05.07.2019.

Зазначила, що вона не видавала жодних довіреностей на ім`я Гладченка В. В., що підтверджується повним витягом з Єдиного реєстру довіреностей №46108747 від 02.11.2021 р.

За даним фактом 29.07.2019 нею було подано до Печерського управління поліції ГУНП у м. Києві заяву про вчинене кримінальне правопорушення, за результатами розгляду якої зареєстровано кримінальне провадження № 0003242, про що було видано витяг з ЄРДР від 30.08.2019 за фактом шахрайського заволодіння грошовими коштами в особливо великому розмірі, які знаходились на банківському рахунку № НОМЕР_1 на підставі договору про заощадження № SAMDN5344 від 17.07.2013 в АТ КБ «ПриватБанк», за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Зазначала, що відповідачем було грубо порушено вимоги щодо ідентифікації особи, що звернулась за отриманням коштів, не було вжито заходів щодо перевірки дійсності довіреності, в результаті чого були викрадені кошти, що належать банку.

Отже, відмова відповідача у виплаті коштів відповідно до умов договору про заощадження № SAMDN5344 від 17.07.2013 є неправомірною, відтак заборгованість підлягає стягненню з відповідача примусово. Розмір основної заборгованості відповідача складає: 30 000 доларів США - розмір вкладу; 14 978,97 доларів США - нараховані відсотки.

Оскільки, передані позивачкою на депозитний рахунок банку грошові кошти на її вимогу повернуто не було, то вона має право на отримання 3% річних за невиконання грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України, розмір яких з дати розірвання договору - 05.08.2019 становить 3 017,44 доларів США.

Наслідком неправомірних дій відповідача є також настання відповідальності, передбаченої у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня їх фактичної видачі на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», що за період з 05.08.2019 по 17.07.2020 становить 29 436 419,72 грн.

У грудні 2021 року ОСОБА_1 подала заяву про зміну предмету позову.

У вересні 2023 року ОСОБА_1 подала заяву про відмову від частини позовних вимог.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 вересня 2023 року прийнято відмову ОСОБА_1 від частини позовних вимог про стягнення частини пені в розмірі 23 438 448,20 грн. Провадження у справі в цій частині закрито.

З урахуванням остаточно визначених позовних вимог ОСОБА_1 просила суд:

- визнати неправомірною відмову АТ КБ «ПриватБанк» в розірванні договору про заощадження № SAMDN5344 від 17.07.2013 та поверненні на її користь вкладу з нарахованими відсотками;

- розірвати договір про заощадження № SAMDN5344 від 17.07.2013, укладений між нею та АТ КБ «ПриватБанк»;

- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь: суму неповернутого вкладу за договором про заощадження № SAMDN5344 від 17.07.2013 - 30 000 дол. США; нараховані відсотки - 14 978,97 дол. США; 3% річних - 3 017, 44 дол. США ; пеню - 5 997 971,53 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2024 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

30.09.2024 представник ОСОБА_1 - адвокат Юхман Ю. М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2024 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі представник позивача посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано відповідь нотаріуса Суховарової Н. В. на адвокатський запит від 02.11.2022 про те, що нею дійсно 05.07.2019 було посвідчено довіреність із використанням бланку серія ННН №344402 за реєстровим номером 759,однак текст довіреності, в тому числі особи як довірителя, так і повіреного не співпадають. З направленої нотаріусом належним чином засвідченої копії довіреності, посвідченої нею 05.07.2019 за реєстровим №759 на бланку серії ННН 344402 вбачається, що текст довіреності, сторони довіреності (повірений і довіритель) повністю не відповідають довіреності, на підставі якої за твердженням відповідача було видано депозит громадянину ОСОБА_2 .

Також, листом від 24.02.2023 Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надав інформацію про перетинання ОСОБА_1 державного кордону. Згідно цієї інформації позивачка покинула Україну 20.03.2019 і повернулась 27.07.2019. Тобто, в день видачі довіреності 05.07.2019 повна перебувала поза межами України.

Наявними у справі доказами підтверджується, що позивачка не видавала довіреності на ім`я Гладченка В. В. в період з 05.07.2019 по 12.07.2019 та така довіреність нотаріально не посвідчувалась.

Оскільки не існує і ніколи не існувало нотаріально посвідченої довіреності від Шандарівської І. І. на громадянина Гладченка В. В., яка б надавала йому хоч якість повноваження на вчинення будь-яких дій, що доведено належними та допустимими доказами, будь-які дії вказаної особи не мають жодної юридичної сили для позивачки та не несуть для неї жодних правових наслідків. Судом під час прийняття рішення зроблено протилежний висновок, що спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

Крім цього, судом не було прийнято до уваги доведений матеріалами справи факт видачі коштів на підставі довіреності, яка містить ознаки підробки, без належної перевірки її дійсності.

Судом не було належним чином досліджено надану відповідачем довіреність та не було оцінено той факт, що така довіреність не містить повноважень представника на вчинення юридичних дій, що дають право на розірвання договору та отримання грошових коштів довірителя.

Також, як на підставу для розірвання договору та видачі належного позивачу депозитного вкладу, Гладченко В. В. в своїй заяві посилається на довіреність, датовану 12.07.2019. Надана відповідачем в дану справу копія тексту довіреності має іншу дату - 05.07.2019, а також інший номер бланку - НН344402 , а не № 344402 .

Представник відповідача надала суду папір з начебто текстом довіреності від 05.07.2019 і написом «Згідно з оригіналом, адвокат Крапівцева О.О. 26.07.22». При цьому вона не вказала, де саме знаходиться оригінал, з якого нею зроблено відповідну копію та засвідчено на відповідність оригіналу. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що оригіналу такої довіреності не існує. Більше того, така копія довіреності це роздруківка фотографії екрану комп`ютера.

ОСОБА_1 жодних повідомлень від банку у вигляді SMS не отримувала, і відповідачем не надано жодних належних доказів стосовно такої відправки.

Отже, суд першої інстанції при винесенні рішення від 14.08.2024 неправильно застосував норми матеріального права, визнав встановленими обставини, які не є доведеними та мають значення для справи; зробив висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, які не відповідають обставинам справи; не врахував усталену практику Верховного Суду у таких категоріях справ та дійшов помилкового висновку про презумпцію чинності правочину та необхідність визнання невчиненої довіреності недійсною.

В судовому засіданні представники ОСОБА_1 - адвокати Юхман Ю. М. та Анголенко А. В. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» - Яндульський Д. В. в задоволенні апеляційної скарги просив відмовити.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 17 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником всіх прав і обов`язків якого є АТ КБ "ПриватБанк") уклали договір про заощадження № SAMDN5344 (Вклад "Стандарт на 12 міс.") на суму 30 000 доларів США. На суму вкладу нараховуються проценти за ставкою 8,5% річних.

Внесення позивачем коштів в обумовленій договором сумі підтверджується квитанцією ПАТ КБ "ПриватБанк" від 17.07.2013 року ( т.1 а.с.9).

Відповідно до п. 6 вказаного договору, якщо після закінчення строку вкладу клієнт не заявив банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без заявки клієнта в банк. Новий строк вкладу починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу.

Відповідно до п. 9 клієнт та банк має право достроково розірвати цей договір, повідомивши про це один одному за два банківських дні до дати розірвання договору.

29.07.2019 ОСОБА_1 звернулась до відповідача з заявою про повернення суми вкладу, однак у виплаті грошових коштів їй було відмовлено.

29.07.2019 ОСОБА_1 звернулась до правоохоронних органів з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення. Зазначила, що 29.07.2019 року, приблизно в 13 год. 30 хв., перебуваючи у відділенні "ПриватБанку", що за адресою: В. Васильківська, 80, встановила, що невідома особа на підставі довіреності заволоділа грошовими и коштами в сумі 42 836 доларів США 37 центів, які знаходились на її банківському рахунку.

31.07.2019 ОСОБА_1 звернулась до відповідача з заявою про розірвання договору відповідно до пункту 9 такого договору з 05 серпня 2019 року та просила повернути суму вкладу та нараховані за весь період розміщення проценти ( т.1 а.с.15).

02.09.2019 АТ КБ «ПриватБанк» у відповідь на її звернення повідомило, що 17.07.2019 вказаний нею депозитний рахунок був розірваний (з виплатою коштів довіреній особі) на підставі нотаріально посвідченої довіреності (б/н від 05.07.2019). Кошти виплачені ОСОБА_2 ( т.1 а.с.26, 17).

У матеріалах справи є копія довіреності від 05 липня 2019 року, виданої від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Суховаровою Н. В., з посиланням на номер її реєстрації у Єдиному реєстрі довіреностей - 759, з якої вбачається, що ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 представляти її інтереси з усіма необхідними повноваженнями у АТ КБ «ПриватБанк» та в інших банківських установах з питань розпорядження доларовим депозитним рахунком: № НОМЕР_1 , відкритим на її ім`я в АТ КБ "ПриватБанк" . Бланк ННН 344402 (т. 1 а. с.88, 89).

12.07.2019 зазначена у довіреності особа - ОСОБА_2 , в якості довіреної особи ОСОБА_1 , звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору SAMDN5344 від 17.07.2013 р. на підставі довіреності №344402 від 12.07.2019 на суму 42 836,32 дол. США ( т.1а.с.91).

Цього ж дня, з метою перевірки чинності наданої довіреності, ПАТ КБ «ПриватБанк» отримав скорочений витяг з Єдиного реєстру довіреностей, згідно якого: дата посвідчення - 05.07.2019; номер у реєстрі нотаріальних дій -759, довіреність посвідчено - Дніпропетровська обл., Дніпровський міський, Суховарова Н.В. (7155); бланк ННН 344402: представництво інтересів ( т.1 а.с.90).

17.07.2019 ОСОБА_2 отримані депозитні кошти на суму 42 836,37 дол. США, що підтверджується квитанцією від 17.07.2019 року ( т.1 а.с. 93).

На підставі заяви ОСОБА_1 від 29.07.2019 Печерське управління поліції КУНП у м. Києві до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесло відомості реєстраційний № 0003242за фактом шахрайського заволодіння коштами позивача, за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України (т. 1 а. с. 18). Відомостей щодо результатів розслідування наведеного кримінального провадження матеріали справи не містять.

З повного витягу про реєстрацію з Єдиному реєстрі довіреностей від 05.07.2019 №39610200 вбачається, що 05.07.2019 на нотаріальному бланку ННН 344402 приватний нотаріус Дніпропетровської області Суховарова Н. В. за реєстровим № 759 посвідчила довіреність не ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , а зовсім іншої особи і на зовсім іншого представника.

У відповідь на адвокатський запит Юхмана Ю. М. від 01.11.2022 вих. №01.011/1, приватний нотаріус Суховарова Н. В. повідомила, що нею дійсно 05 липня 2019 року було посвідчено довіреність на представництво інтересів в судах, страхових компаніях та житлово-комунальних службах, на нотаріальному бланку ННН344402, за реєстровим №759, що була зареєстрована в єдиному державному реєстрі довіреностей. З огляду наданих ним копій документів вбачається, що особа «Довіритель» та повірена особа, як і стилістика, шрифт і текст самої довіреності не відповідає тексту довіреності, архівний примірник якої зберігається в її нотаріальному архіві, так само на довіреності проставлений не її підпис, а також порушено правило ведення нотаріального діловодства (за підписом проставлено ПІБ нотаріуса), що не відповідає чинному законодавству, а також не схожий відбиток печатки. Тобто співпадає тільки серія та номер нотаріального бланку, реєстровий номер і дата посвідчення довіреності (т.1 а.с.109).

Відповідно до ухвали від 03.11.2022 Печерського районного суду м. Києва приватний нотаріус Суховарова Н. В. надала належним чином завірену копію довіреності, посвідченої нею 05.07.2019 за реєстровим №759 на бланку серії ННН 344402.

Відповідно до змісту вказаної довіреності від 05.07.2019 року, приватний нотаріус Суховарова Н. В. в місті Києві посвідчила довіреність за реєстровим № 759, яка видана особою на ім`я ОСОБА_4 на представника ОСОБА_5 (т. 1 а. с. 132-134).

Рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову мотивовано тим, що 05.07.2019 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Суховаровою Н.В. посвідчено довіреність Шандарівської І. І. , якою вона уповноважила ОСОБА_2 представляти її інтереси з усіма необхідними повноваженнями у АТ КБ «ПриватБанк» та інших банківських установах з питань розпорядження доларовим депозитним рахунком № НОМЕР_1 , відкритим на ім`я позивачки в АТ КБ «ПриватБанк». 12.07.2019 ОСОБА_2 до банку подана заява про дострокове розірвання договору «Стандарт» № SAMDN5344, рах. НОМЕР_1 на суму 42 836,37 дол. США. 17.07.2019 ОСОБА_2 отримані депозитні кошти на суму 42836,37 дол. США. Законом встановлена презумпція правомірності правочину. Позивачем не заявлено вимоги щодо визнання вищевказаної довіреності недійсною.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із статтями 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов закону та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Статтею 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

В постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 201/15704/15-ц зазначено, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі її здійснення в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку.

У постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 202/5076/19 зазначено, що строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути кошти вкладникові.

Судом встановлено, що сторони уклали зазначений договір банківського вкладу відповідно до вимог статей 1059, 1060 ЦК України на підставі письмового договору строкового банківського вкладу позивачка внесла 30 000 доларів США н а депозитний рахунок в АТ КБ «ПриватБанк». Факт укладення договору та внесення грошових коштів відповідач не заперечував.

Відповідно до частини першої статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Згідно із частиною першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався повернути вклад і нараховані проценти клієнту після закінчення терміну дії договору. За порушенням умов договору порушник несе відповідальність, передбачену чинним законодавством України.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Відповідно до статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (яка була чинною на момент видачі банком відповідних вкладів) банкам забороняється проводити фінансові операції з готівкою (готівковими коштами) з клієнтами - юридичними чи фізичними особами у разі коли виникає сумнів стосовно того, що особа виступає не від власного імені. Банк зобов`язаний ідентифікувати та верифікувати відповідно до вимог законодавства України клієнтів (крім банків, зареєстрованих в Україні) зокрема, що відкривають рахунки в банку; які здійснюють фінансові операції, що підлягають фінансовому моніторингу; що здійснюють фінансові операції з готівкою без відкриття рахунка на суму, що дорівнює або перевищує 150 000 грн або у сумі, еквівалентній зазначеній сумі, в тому числі в іноземній валюті; осіб, уповноважених діяти від імені зазначених клієнтів/осіб (представника клієнта); клієнтів (осіб), визначених нормативно-правовим актом Національного банку України з питань здійснення фінансового моніторингу.

Банк здійснює ідентифікацію, верифікацію клієнта (особи, представника клієнта) і вживає заходів відповідно до законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, до здійснення фінансових операцій, зазначених у частині другій цієї статті.

Банк має право витребувати, а клієнт (особа, представник клієнта) зобов`язаний надати документи і відомості, необхідні для здійснення ідентифікації та/або верифікації, аналізу та виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, та інші передбачені законодавством документи та відомості, які витребує банк з метою виконання вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

У разі ненадання клієнтом (особою, представником клієнта) документів, необхідних для здійснення ідентифікації та/або верифікації, аналізу та виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, зазначені в частині другій фінансові операції не здійснюються.

Банк має право відмовитися від проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику.

Банк має право витребувати інформацію, яка стосується ідентифікації клієнта, вивчення клієнта, уточнення інформації про клієнта, здійснення поглибленої перевірки клієнта, в органів державної влади, державних реєстраторів, банків, інших юридичних осіб, а також здійснювати заходи щодо збору такої інформації з інших джерел.

Банк зобов`язаний витребувати в органів державної влади, державних реєстраторів, банків, інших юридичних осіб інформацію (офіційні документи), необхідні для аналізу відповідності фінансової операції змісту його діяльності та фінансовому стану, а вказані органи зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня отримання запиту безоплатно надати банку таку інформацію.

На час видачі АТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів ОСОБА_2 , як довіреній особі позивача, порядок відкриття та закриття банками поточних та вкладних (депозитних) рахунків регулювався Інструкцією про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція).

Згідно із пунктом 9 Інструкції операції за рахунками клієнтів фізичних осіб здійснюються за розпорядженням власника або за його дорученням на підставі довіреності (копії довіреності), засвідченої нотаріально, а у випадках, визначених законодавством України, - іншими уповноваженими на це особами.

Пунктом 111 Інструкції визначено, що видаткові операції за вкладними (депозитними) рахунками фізичних осіб здійснюються за розпорядженням власника рахунку або за його дорученням на підставі довіреності, засвідченої нотаріально.

Відповідно до пункту 32 Інструкції ідентифікація і верифікація осіб, які мають право розпорядження рахунками, здійснюються в порядку, установленому законодавством України з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення та нормативно-правовим актом Національного банку з питань фінансового моніторингу. Банк зобов`язаний ідентифікувати та верифікувати нового розпорядника рахунком, якщо в процесі обслуговування власник рахунку надає право розпорядження рахунком іншому представникові.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (далі -Закон) (у редакції на час видачі коштів): верифікація клієнта - встановлення (підтвердження) суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідності особи клієнта (представника клієнта) у його присутності отриманим ідентифікаційним даним;

ідентифікація - заходи, що вживаються суб`єктом первинного фінансового моніторингу, щодо встановлення особи шляхом отримання її ідентифікаційних даних;

представник клієнта - особа, яка на законних підставах має право вчиняти певні дії від імені клієнта;

Відповідно до статті 2 цього Закону одними із суб`єктів первинного фінансового моніторингу є банки та інші фінансові установи.

Зі змісту частин третьої, четвертої статті 9 цього Закону вбачається, що ідентифікація та верифікація клієнта здійснюється у разі: виникнення підозри; проведення фінансової операції, що підлягає фінансовому моніторингу; проведення разової фінансової операції без встановлення ділових відносин з клієнтами на суму, еквівалентну 150000 гривень в іноземній валюті. Залежно від рівня ризику проведення фінансової операції ідентифікація, верифікація клієнта здійснюються також у разі проведення ним фінансової операції на суму, визначену частиною першою статті 15 цього Закону, незалежно від того, проводиться така фінансова операція одноразово чи як кілька фінансових операцій, які можуть бути пов`язані між собою.

У разі виникнення сумнівів у достовірності чи повноті наданої інформації про клієнта суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний провести поглиблену перевірку клієнта.

Згідно з частиною дев`ятою статті 9 цього Закону суб`єкти первинного фінансового моніторингу під час ідентифікації та верифікації резидентів встановлюють для фізичної особи - для фізичної особи - прізвище, ім`я та по батькові, дату народження, номер (та за наявності - серію) паспорта громадянина України (або іншого документа, що посвідчує особу та відповідно до законодавства України може бути використаним на території України для укладення правочинів), дату видачі та орган, що його видав, реєстраційний номер облікової картки платника податків України (або ідентифікаційний номер згідно з Державним реєстром фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів) або номер (та за наявності - серію) паспорта громадянина України, в якому проставлено відмітку про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків України чи номер паспорта із записом про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків України в електронному безконтактному носії.

Зі змісту частини першої статті 15 цього Закону вбачається, що фінансова операція з готівкою (внесення, переказ, отримання коштів) підлягає обов`язковому фінансовому моніторингу у разі, якщо зокрема сума, на яку вона здійснюється дорівнює чи перевищує суму в іноземній валют, еквівалентну 150000 гривень, якщо має ознаки фінансових операцій з готівкою (внесення, переказ, отримання коштів).

У даній справі сума виданої Банком готівки в іноземній валюті перевищує суму, еквівалентну 150000 гривень, а тому відповідач, як суб`єкт первинного фінансового моніторингу повинен здійснити обов`язковий фінансовий моніторинг, верифікацію і ідентифікацію особи, яка діяла як представник клієнта, перевірити на підставі офіційних документів наявність у цієї особи відповідних повноважень, а також здійснити ідентифікацію особи, від імені або за дорученням якої проводиться фінансова операція.

З матеріалів справи вбачається, що 12.07.2019 ОСОБА_2 до заяви про розірвання договору SAMDN5344 від 17.07.2013 р. надав паспорт серії та номер НОМЕР_4 , виданий Білоцерківським РВ ГУ МВС України в Київській області, довідку про присвоєння ОСОБА_6 ідентифікаційного номера НОМЕР_5 та небанківську довіреність ОСОБА_1 від 05 липня 2019 року на розпорядження відкритим на її ім`я доларовим депозитними рахунком № НОМЕР_1 та коштами на рахунку.

Банком було лише витребувано скорочений витяг з Єдиного реєстру довіреностей, який містив відомості про дату видачі довіреності, серію та номер бланку, строк довіреності та про нотаріуса, який її посвідчив.

Здійснені банком дії з перевірки наявності у ОСОБА_2 відповідних повноважень на отримання депозитних коштів призвели до того, що кошти були видані не вкладнику, позивачу, а іншій особі.

Так, з матеріалів справи відомо, що довіреність з реєстраційним № 759 була посвідчена на ім`я іншої особи - ОСОБА_5 для представництва ОСОБА_4 , а не ОСОБА_2 для ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 134).

Докази державної реєстрації довіреності ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 у матеріалах справи відсутні.

Крім того, приватний нотаріус Суховарова Н. В. повідомила, що нею дійсно 05 липня 2019 року було посвідчено довіреність на представництво інтересів в судах, страхових компаніях та житлово-комунальних службах, на нотаріальному бланку ННН344402, за реєстровим №759, що була зареєстрована в єдиному державному реєстрі довіреностей (т.1 а.с.109).

Відповідно до змісту вказаної довіреності від 05.07.2019 року, приватний нотаріус Суховарова Н. В. в місті Києві посвідчила довіреність за реєстровим № 759, яка видана особою на ім`я ОСОБА_4 на представника ОСОБА_5 (т. 1 а. с. 132-134).

На виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 03 листопада 2022 року Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надав витяг з бази даних Державної прикордонної служби України, який свідчить, що в період з 20.03.2019 по 27.07.2019 ОСОБА_1 не перебувала на території України, що об`єктивно унеможливлює підписання нею довіреності у вказаний час (т. 1 а. с. 167).

Вказані обставини свідчать про відсутність волевиявлення позивача на вчинення правочину, а саме видачі довіреності на ім`я ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним обставинам та дійшов помилкового висновку про те, що позивачка повинна оспорювати довіреність, яка за встановленими обставинам є підробленою.

Саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право видавати кошти за вимогою клієнта, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, а тому недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності не може покладати тягар відповідальності на сумлінного споживача.

Ураховуючи те, що неуповноважена особа у відділенні АТ КБ «ПриватБанк» отримала грошові кошти, які належали позивачу, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є помилковими.

Суд першої інстанції фактично надав документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, та визнав настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього, та поклав на споживача нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується.

Ураховуючи викладене, апеляційний погоджується з доводами апеляційної скарги, які є обґрунтованими, та дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Щодо вимог про визнання неправомірною відмови АТ КБ «ПриватБанк» в розірванні договору та розірвання договору.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі №756/420/17, для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Так, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

У цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частини перша, друга статті 202 ЦК України).

Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин.

До односторонніх правочинів, зокрема, належить: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору.

При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) однією стороною. Разом з тим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може бути видання довіреності двома і більше особами, спільний заповіт подружжя тощо. Результат аналізу розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на: суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21).

Вчинення стороною договору такого одностороннього правочину як відмова від договору, за відсутності рішення суду про визнання його недійсним або підстав нікчемності, зумовлює необхідність з`ясовувати чи зумовив такий правочин припинення цивільних прав та обов`язків (тобто чи є підстави для односторонньої відмови від договору передбачені договором та/або законом). Це обумовлено тим, що одностороння відмова від договору як вид одностороннього правочину розрахована на сприйняття іншими особами. У разі, якщо встановлена відсутність підстав для односторонньої відмови від договору, то такий односторонній правочин не зумовлює розірвання договору. При цьому слід розмежовувати підстави недійсності цього одностороннього правочину (зокрема, суперечність імперативній цивільно-правовій нормі) від підстав для односторонньої відмови від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21).

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (частина третя статті 202 ЦК України).

Тлумачення статті 651 ЦК України з урахуванням принципу розумності свідчить, що: сторони в договорі як універсальному регуляторі можуть визначити момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору; у випадку якщо сторони не встановили момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору, то з урахуванням що такий односторонній правочин відноситься до таких, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, і таким моментом має бути моменту одержання іншою стороною повідомлення про відмову від договору.

У справі, що переглядається судом встановлено, що позивачка листом від 31 липня 2019 року звернулася до відповідача з заявою, в якому повідомила про розірвання договору з 05 серпня 2019 року ; сторони в договорах банківського вкладу передбачили право на односторонню відмову та момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору.

Згідно умов укладеного договору, він вважається розірваним через два дні з дати отримання відповідної заяви, тобто з 05 серпня 2019 року вказаний договір є таким, що вже розірваний.

Тому апеляційний суд вважає про відсутність правових підстав для визнання неправомірними дій по розірвання договору та його розірвання в судовому порядку.

З огляду на те, що відповідачем не виконано взяте на себе зобов`язання з повернення суми депозитного вкладу після розірвання договору, наявні правові підстави для стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача суми неповернутого вкладу за договором про заощадження № SAMDN5344 від 17.07.2013 - 30 000 дол. США. та процентів за користування коштами з моменту укладення договорів до дати, коли банк мав повернути кошти - з 17.07.2013 по 05.08.2019 в сумі 13 687, 89 доларів США.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення процентів є частково обґрунтованими.

Щодо стягнення пеня у відповідності до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід зазначити наступне.

Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1066, 1070 ЦК України). Сама сума коштів, розміщених на рахунках, не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20).

У той же час після розірвання договорів банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки боржник прострочив виконання грошового зобов`язання саме у валюті зобов`язання, то колегія суддів вважає, що в цій частині апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення 3% річних за період з 06.08.2019 по 22.11.2021 в сумі 3 012, 68 доларів США.

Щодо розподілу судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша, друга статті 141 ЦПК України).

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частини шоста статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 01 січня розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 2 270,00 грн.

Згідно із підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору становить 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (908,00 грн) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу (11 350,00 грн).

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Висновок про те, що споживачі звільняються від сплати судового збору на всіх стадіях цивільного процесу, висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, а ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору відповідно до статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», так як є споживачем банківських послуг, тому з АТ КБ «ПриватБанк» необхідно стягнути на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції 11 350 грн та за перегляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 17 025 грн, всього 28 375 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Юхмана Юрія Михайловича задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) 30 000 доларів США - суму неповернутого вкладу за договором про заощадження № SAMDN5344 (Вклад «Стандарт на 12 місяців») від 17.07.2013, відсотки за період з 17.07.2013 по 05.08.2019 в сумі 13 687, 89 доларів США, 3% річних за період з 06.08.2019 по 22.11.2021 в сумі 3 012,68 доларів США, всього на загальну суму 46 700,57 доларів США.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір в сумі 28 375 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31.07.2025.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук