Справа № 703/2699/25
31 липня 2025 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Ігнатенко Т.В.,
секретар судових засідань Яковенко І.В.
позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла Черкаського району Черкаської області, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням
08 травня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з вищевказаним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно ухвали Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 березня 2008 року у справі №2-822/2008 визнано мирову угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , згідно якої за ОСОБА_3 визнається право власності на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 площею 41,2 кв.м., сарай, зазначений під літерою «б» та 1/2 сараю літерою «В», за ОСОБА_1 визнається право власності на 1/4 частину цього будинку площею 41,2 кв.м., баню, гараж, сараї зазначені під літерами «Б1», «Б» та «в» та 1/2 частину сараю літера «В». Криниця та вбиральня залишаються у спільному користуванні.
Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З довідки Балаклеївської сільської ради Смілянського району Черкаської області від 17 грудня 2007 року вбачається, що позивачу ОСОБА_1 належить будинковолодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до відомостей виконавчого комітету Балаклеївської сільської ради від 02 квітня 2025 року про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 22 квітня 2025 року, підтверджується той факт, що за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , 1971 року народження, - фактично не проживає.
Відповідно до акту №50 обстеження матеріально-побутових умов проживання/фактичного проживання від 23 квітня 2025 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 не проживає згідно депутатського акту.
Предмет спору складають вимоги позивача щодо втрати відповідачем права на користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , вказуючи на те, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні, не несе витрати за житлово-комунальні послуги та відмовляється у добровільному порядку вирішити питання щодо зняття себе з реєстраційного обліку за вказаною адресою, таким чином порушуючи права позивача, як наймача спірного будинку.
Отже, порушені права позивача та перешкоди у користуванні будинком цілком можливо усунути шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою судді від 12 травня 2025 року відкрито провадження у цивільній справі за вищевказаним позовом, вирішено розгляд цивільної справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, роз`яснено відповідачу право на подання до суду відзиву на позовну заяву.
19 червня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні не заперечував проти заочного розгляду справи та постановленні заочного рішення. Позовній вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Наполягав, що у матеріалах цивільної справи наявні всі докази, якими він обґрунтовує заявлені позовні вимоги. Пояснив, що він є власником будинку АДРЕСА_1 , на підставі ухвали Смілянського міськрайонного суду Черкаської області, якою затверджено мирову угоду. Стверджує, що внаслідок розподілу будинку АДРЕСА_1 з його колишньою дружиною, його частині будинку присвоєно АДРЕСА_1 . Після розподілу будинку виявив, що син колишньої дружини, а саме відповідач ОСОБА_2 , зареєстрований в його буднику, тобто за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому в даному буднику не проживає та тривалий час перебував у місцях позбавлення волі. Підстави для подальшої реєстрації місця проживання відповідача за вказаною адресою відсутні. На питання суду щодо звернення, як власником будинку, до центру надання адміністративних послуг для зняття з реєстрації місця проживання відповідача, повідомивши, що у центрі надання адміністративних послуг, який розташований в с. Балаклея, над ним посміялися. Вказує, що самостійно знятися з місця реєстрації відповідач ОСОБА_2 не бажає, при цьому місце знаходження останнього йому невідоме.
Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем його проживання. Відзиву на позовну заяву та заперечень до суду не направив.
З урахуванням положень ч.4 ст.223 та ч.1 ст.280 ЦПК України, суд, ухвалою, яка постановлена на місці під час судового засідання, вирішив за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній доказів та ухвалити, за результатами її розгляду, заочне рішення.
Суд, врахувавши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що згідно Відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за №480/02-20 від 02 квітня 2025 року, яка видана виконавчим комітетом Балаклеївської сільської ради власнику ОСОБА_1 , - за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , період реєстрації з 13 січня 1992 року по даний час; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 04 квітня 2007 року по теперішній час (а.с.14).
Як вбачається з відповіді №1365242 від 09 травня 2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 13 січня 1992 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19).
Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно ч.1 та ч.2 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Згідно ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Під час судового засідання позивач ОСОБА_1 стверджував, що є єдиним власником будинку АДРЕСА_1 , оскільки він набув даний будинок у власність на підставі договору купівлі-продажу, та який у подальшому розділений між ним та його колишньою дружиною, на підставі ухвали Смілянського міськрайонного суду Черкаської області про затвердження мирової угоди.
Натомість, у позовній заяві ОСОБА_1 , як на підставу заявлених позовних вимог, вказує про порушення відповідачем ОСОБА_2 його права, як наймача спірного будинку, при цьому посилається на положення ст.71, 72, 107 ЖК України та ст.405 ЦК України.
Так, ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 березня 2008 року у справі №2-822/2008 рік за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, вирішено: визнати мирову угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 згідно якої за ОСОБА_3 визнається право власності на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 площею 41,2 кв.м., сарай, зазначений літерою «б» та 1/2 частину сараю літерою «В», за ОСОБА_1 визнається право власності на 1/4 частину цього будинку площею 41,2 кв.м., баню, гараж, сараї, зазначені літерами «Б1», «Б», та «в» та 1/2 частину сараю літера «В». Криниця та убиральня залишаються у спільному користуванні; провадження по справі закрити (а.с.16).
Згідно ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Згідно ч.3 ст.364 ЦК України (у редакції, чинній станом на 27 березня 2008 року) та ч.4 ст.364 ЦК України, договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11 лютого 2010 року №1878-VI, статтю 364 ЦК України доповнено новою частиною, а саме частиною 3, відповідно до якої, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Однак, доказів припинення права спільної часткової власності будинок АДРЕСА_1 , виділення у натурі частки ОСОБА_1 з даного вказаного нерухомого майна, державної реєстрації права власності на виділене у натурі нерухоме майно, а також присвоєння виділеній у натурі частці ОСОБА_1 з вказаного нерухомого майна номеру 20А, як на цьому наполягав у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , матеріали справи не містять.
Одночасно, суд звертає увагу, що ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 березня 2008 року у справі №2-822/2008 рік затверджено мирову угоду, внаслідок якої, зокрема ОСОБА_5 , який має по батько « ОСОБА_6 », набув право власності на 1/4 частини будинку АДРЕСА_1 , натомість позивачем за позовом, який розглядається у даній справі є ОСОБА_5 , який має по батькові « ОСОБА_7 », тобто по батькові позивача ОСОБА_1 у даній цивільній справі, та ОСОБА_1 , який набув право власності на частину вказаного нерухомого майна, є різними, та такі розбіжності під час судового розгляду позивачем не усунуті.
Згідно довідки №1118 від 17 грудня 2007 року, яка складена Балаклеївською сільською радою Смілянського району Черкаської області та підписана сільським головою і землевпорядником, ОСОБА_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , належить домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13).
Вказана довідка Балаклеївської сільської ради Смілянського району Черкаської області, в якій зазначається про належність будинковолодіння АДРЕСА_1 позивачу ОСОБА_1 , складена 17 грудня 2007 року, тобто до постановлення 27 березня 2008 року у справі №2-822/2008 р ухвали, якою затверджено мирову угоду, внаслідок якої ОСОБА_1 набув право власності на 1/4 будинку АДРЕСА_1 , що об`єктивно суперечить версії позивача ОСОБА_1 про те, що право власності на будинок АДРЕСА_1 , було набуте ним на підставі вищевказаної ухвали суду та подальшого виділення у натурі його частки зі спільної часткової власності на вказаний будинок і присвоєння йому номеру 20А.
За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що ухвала Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 березня 2008 року у справі №2-822/2008 рік є неналежним та недопустимим доказом набуття позивачем ОСОБА_8 права власності на будинок АДРЕСА_1 , в якому зареєстроване як його, так відповідача ОСОБА_2 місце проживання.
Крім того, ні довідка №1118 від 17 грудня 2007 року, яка складена Балаклеївською сільською радою Смілянського району Черкаської області та підписана сільським головою і землевпорядником, у якій зазначено про належність, станом на день її видачі, позивачу ОСОБА_1 будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , ні Відомість про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за №480/02-20 від 02 квітня 2025 року виконавчим комітетом Балаклеївської сільської ради, яка видана позивачу ОСОБА_1 як власнику будинку АДРЕСА_1 , не є правовстановлюючими документами, які підтверджують право власності позивача ОСОБА_1 на вказаний будинок, та не містять жодних відомостей про правовстановлюючий документ, на підставі якого інформація про позивача ОСОБА_1 відображена у зазначених довідці та відомостях, в частині належності зазначеного в них будинку саме позивачу ОСОБА_1 .
Будь-яких інших доказів, які б підтверджували право власності позивача ОСОБА_1 на будинок АДРЕСА_1 , матеріали цивільної справи не містять та позивачем не надано.
При цьому, позивач ОСОБА_1 , висловлюючи твердження про своє право власності на будинок АДРЕСА_1 , наполягав на поданні до суду всіх наявних у нього доказів, якими таке твердження ним обґрунтовується, не вказував про неможливість подання до суду на підтвердження вищевказаного твердження доказів та не звертався до суду з клопотанням про витребування таких доказів.
Крім того, згідно пункту 61 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року №265, у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає:
1) документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення);
2) документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається.
Не зняття позивачем ОСОБА_1 відповідача ОСОБА_2 із зареєстрованого місця проживання у позасудовому порядку, з урахуванням неподання до суду правовстановлюючих документів, які б підтверджували його право власності на будинок АДРЕСА_1 , вказує відсутність у позивача таких документів.
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами, що він є власником будинку АДРЕСА_1 , втрату відповідачем ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням в якому позивач ОСОБА_1 просить визнати суд, а відтак і позивач ОСОБА_1 не наділений правом, передбаченим ч.1 ст.391 ЦК України, вимагати від відповідача ОСОБА_2 усунення перешкод у здійсненні ним права користування вказаним нерухомим майном.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
У пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР.
З наявних у матеріалах цивільної справи доказів, які досліджені безпосередньо судом під час судового розгляду, неможливо встановити особу або осіб, якій або яким належить право власності на будинок АДРЕСА_1 , а відтак і встановити, що власником цього будинку чи його частини не є відповідач ОСОБА_2 , вимога про визнання якого таким, що втратив право користування вказаним будинком, поставлена на вирішення суду позивачем.
Також, згідно ст.58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.
Відповідно до ст.61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння (detentio) ним. Право володіння (possessio) житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно протиправно.
Статтею 63 ЖК УРСР передбачено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.
Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Однак, будь-яких доказів, що позивач ОСОБА_1 є наймачем будинку АДРЕСА_1 , або членом сім`ї власника цього будинку, матеріали цивільної справи не містять та позивачем ОСОБА_1 не надано.
Сам по собі факт реєстрації місця проживання позивача ОСОБА_1 в будинку АДРЕСА_1 , жодним чином не підтверджує наявності у нього права власності на вказаний будинок, чи то вселення до цього будинку у статусі його наймача, а також, що він є членом сім`ї власника такого будинку.
З врахування вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належним та допустимими доказами і факт, що він є наймачем будинку АДРЕСА_1 , на що позивач ОСОБА_1 посилається у своїй позовній заяві, а також, що він є членом сім`ї власника цього будинку.
За вказаних обставин, з досліджених судом доказів не вбачається право позивача ОСОБА_1 на звернення до суду з позовом про визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 .
Під час судового розгляду позивач ОСОБА_1 стверджував, що відповідач ОСОБА_2 є сином його колишньої дружини, при цьому про підстави реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1 , йому невідомі.
Також, згідно ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 22 квітня 2025 року, який складений депутатом сільської ради Дмитренко Г.М. та жителями с. Балаклея ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , останні засвідчують те, що за адресою: АДРЕСА_1 , фактично не проживає ОСОБА_2 , 1971 року народження (а.с.9).
Як вбачається з акту №50 обстеження матеріально-побутових умов проживання/фактичного проживання ОСОБА_2 від 23 квітня 2025 року, який складений комісією у складі заступника сільського голови Мельника В.М., головного спеціаліста відділу соціального захисту населення Гончаренко Т.М., начальника відділу соціального захисту населення Храпської І.М., директора КЗ «ЦНСП» Авраменко Н.Л. та затвердженого сільським головою Благовісною О.М., цього числа комісія провела обстеження матеріально-побутових умов проживання/фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , і виявила, що за даною адресою ОСОБА_2 не проживає згідно депутатського акту (а.с.10).
Суд звертає увагу, що у вищевказаних актів відсутність будь-які відомості щодо терміну не проживання відповідача ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання, а саме у будинку АДРЕСА_1 , відсутність у даному будинку його майна та причини його не проживання у цьому будинку.
Будь-яких інших доказів, на підставі яких суд має об`єктивну можливість встановити термін не проживання відповідача ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання, а саме у будинку АДРЕСА_1 , відсутність у даному будинку його майна та причини його не проживання у цьому будинку, матеріали цивільної справи не містять та позивачем ОСОБА_1 не надано.
За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами факт відсутності відповідача ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем його проживання, а саме в будинку АДРЕСА_1 , понад строки, встановлені ст.71 ЖК УРСР, тобто понад шість місяців, та ст.405 ЦК України, тобто понад один рік.
Відповідно до ч.1-3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що заявлені позивачем ОСОБА_1 позовні вимоги є необґрунтованими та не доведеними належними і допустимими доказами, внаслідок чого підстави для задоволення позову відсутні.
Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги не підлягають до задоволенню у повному обсязі, суд не вбачає підстав для покладення понесених позивачем ОСОБА_1 судових витрат на відповідача ОСОБА_2 .
На підставі вищевикладеного, ст.15, 16, 316, 317, 319, 321, 386 ЦК України, ст.71, 72 ЖК Української РСР, та керуючись ст.4, 12, 13, 76-82, 247, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 280, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Головуючий: Т.В. Ігнатенко