ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Макарова М.О., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання матері , -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання матері.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка є не працюючою пенсіонеркою, інвалідом ІІ групи, отримує пенсію, що не перевищує 3000 грн., інших доходів не має.

Позивачка зазначала, що має повнолітнього сина ОСОБА_1 . До листопада 2022 року вона проживала у літній кухні домоволодіння, де наразі проживає її син - ОСОБА_1 , відповідач у справі, разом зі своєю дружиною. Їхні відносини із молодою сім`єю не склались і наприкінці 2022 року син позивачки - ОСОБА_1 вигнав її з дому. Наразі, стан здоров`я позивачки важкий. Вона перенесла дві операції, та відповідач ОСОБА_1 жодним чином не приймав участі у її лікуванні.

За складних життєвих обставин, не отримавши від відповідача ніякої підтримки на прохання про надання допомоги, позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 1/3 від всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дати подання позову і довічно.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) аліменти на утримання ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) в розмірі 1/3 від всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з 02 серпня 2024 року та довічно.

Допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

Судові витрати на оплату судового збору віднесено за рахунок Держави.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

У відзиві позивачка ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Крім того, до відзиву були додані копії фіскальних чеків щодо придбання ліків та медичні висновки, довідка про доходи тощо.

18.06.2025 року до суду апеляційної інстанції надійшла відповідь ОСОБА_1 на відзив ОСОБА_2 .

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з п. 1 ч.4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення та довідкою про доставку електронного листа.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч.1,4 ст. 357 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 є рідним сином позивача ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 є працездатним та на даний час перебуває на військовій службі, матеріально забезпечений.

Також, судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є пенсіонером, не працює, є інвалідом ІІ групи. Отримує пенсію, що не перевищує 3000 гривень, інших джерел доходів не має.

Стан здоров?я позивача вкрай важкий. Перенесла дві операції по заміні тазостегнових суглобів, потребує постійного догляду та дороговартісних ліків.

Відповідач жодним чином не приймає участі у лікуванні, не підтримує позивача і після операцій, не цікавиться її самопочуттям, не підтримує зв?язок з позивачем.

На даний час позивачем опікується невістка та старший син - ОСОБА_3 , з якими і проживає позивачка. Мешкають у не великій квартирі, що є незручним, враховуючи наявність в сім?ї ще малолітньої онуки.

Позивачці на час звернення до суду виповнилося 66 років і вона потребує стороннього догляду, як медичного так і особистого. Такий догляд їй надає лише один з двох її синів - ОСОБА_3 . Так, останній та його дружина ОСОБА_4 особисто її доглядають, і придбаває численні медикаменти та оплачує різні витрати.

На підтвердження потреби в матеріальній допомозі позивачем надано копію виписки № 4422 із медичної картки стаціонарного хворого травматологічного відділення, ультразвукове дослідження органів черевної порожнини, МРТ суглобів та відділу хребта, виписки № 4422 із медичної картки стаціонарного хворого травматологічного відділення, довідки МСЕК.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має можливість матеріально утримувати матір, оскільки офіційно працевлаштований (проходить службу в ЗСУ), отримує постійний дохід, має певне матеріальне становище, аліментів відповідач нікому іншому не платить, стягнень за іншими виконавчими документами з відповідача не проводиться.

Проте, колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

Відповідно до статті 203 СК України дочка, син, крім сплати аліментів, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 204 СК України дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків.

Згідно зі статтею 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Непрацездатними є особи, визнані установленим законом порядком інвалідами, що встановлюється медико-соціальними експертними комісіями МСЕК. Критерієм призначення аліментів є те, що отримувані батьками пенсія, інший дохід не забезпечують їхніх потреб на харчування, лікування, на придбання одягу, ліків. Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Схожий висновок викладено у постанові Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 301/160/17.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц останній дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Тобто, при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, виникає за наявності таких умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Тому моментом виникнення обов`язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Як роз`яснено в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15.05.2006 № 3, обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК).

Згідно з ч. 2 ст. 205 СК при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків.

Тобто, виходячи із зазначених норм, обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів:1) походження дитини від матері, батька 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних обставин.

З огляду на вищевикладене вбачається, що право на утримання від дочки, сина, мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. А необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Звертаючись до суду з позовом, з урахуванням положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини першої статті 76, статті 89 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції "негативного доказу" для обґрунтування власної позиції. Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

У постанові Верховного Суду від 11.06.2020 (справа № 757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

У справі, яка переглядається апеляційний судом, позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до свого повнолітнього сина - ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання матері.

В обґрунтування позову позивачка посилалася на те, що наразі стан її здоров`я важкий. Позивач перенесла дві операції, а відповідач ОСОБА_1 жодним чином не приймав участь у її лікуванні та наразі вона потребує лікування дороговартісними ліками.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" визначено на 2024 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, а саме: з 01 січня 2024 року - 2361 грн. Аналогічний прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність встановлений на 2025 рік відповідним Законом.

Тобто, прожитковий мінімум складає 2361 грн., що є меншим ніж пенсія позивачки у розмірі 3 530,37 грн, що підтверджується довідкою про доходи ОСОБА_2 № НОМЕР_3 (а.с.193).

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Відтак, процесуальним обов`язком позивача було надання суду відомостей про його майновий стан, зокрема податкового органу про усі отримані прибутки, які не обмежуються пенсійними виплатами, а також виписками із банківського рахунку, інформацією щодо отриманих субсидій тощо.

Згідно ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Зазначена норма є зобов`язальною, але позивач повинен довести потребу у матеріальній допомозі.

Однак, як убачається з матеріалів справи, позивачкою не надано суду належних та достовірних доказів про її потребу у щомісячних витрат на лікування.

Як і не надано доказів того, що позивачка потребує посиленого лікування та значних коштів, не надано суду доказів в обґрунтування розміру понесених чи необхідних для неї витрат на лікування, які б свідчили про те, що розмір отримуваної нею пенсії є нижчим за розмір необхідних щомісячних витрат на лікування.

Щодо наданої до суду першої та апеляційної інстанції позивачем медичної документації неможливо встановити вартість лікування призначеного для останньої.

Крім того, звертаючись до суду з позовом та під час розгляду справи в суді першої інстанції, позивачем взагалі не було надано доказів на підтвердження розміру витрат, які вона несе на своє лікування, як і взагалі не було надано доказів розміру свого доходу, а саме: розміру отримуваної нею пенсії, наявності державних пільг або доплат у тому числі у зв"язку з інвалідністю, субсидій. Не надано доказів у якому розмірі вона отримує матеріальну допомогу від іншого сина.

Отже, доказів щодо неможливості отримання позивачкою належного медичного забезпечення призначеного лікарем у зв"язку з недостатнім розміром її доходу, матеріали справи не містять.

Також, твердження позивачки, що вона має ряд захворювань, у зв`язку з чим несе значні витрати на придбання дороговартістних ліків, та на підтвердження чого надала квитанції на придбання медикаментів, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Оскільки, в матеріалах справи відсутні лікарські призначення щодо препаратів, які купує позивачка, а підстави їх придбання також не підтверджені жодними призначеннями.

Крім того, з огляду на те, що в Україні діє програма "Доступні ліки" для зменшення фінансового навантаження на пацієнтів та збільшення доступності ліків, завдяки якій люди з хронічними захворюваннями мають змогу отримувати необхідні препарати безоплатно або з частковою доплатою, та оскільки позивачка не надала суду жодних доказів на підтвердження того, що вона постійно купує дороговартісні ліки, колегія суддів вважає, що позивачка не довела і вказану обставину на підтвердження потреби в матеріальній допомозі.

Крім того, надані фіскальні чеки з аптечних установ, які були додані до відзиву на апеляційну скаргу, не дають підстав вважати, що медичні засоби були придбані саме позивачкою та за призначенням лікарів.

Колегія суддів бере до уваги надані позивачем відомості про її стан здоров`я, проте не знаходить відповідного підтвердження щодо здійснення витрат на лікування, які перевищують дохід позивача, що ставило б її у скрутне матеріальне становище.

Що стосується проведення операцій позивачці, то слід зазначити, що хірургічні втручання їй проводилися за рахунок бюджетних коштів, які були виділені на виконання програми «Розвитку охорони здоров?я Підгородненської міської територіальної громади на 2021-2023 роки», затвердженого рішенням сесії Підгородненської міської ради від 23.12.2020 року № 215-2/8, шляхом перерахування коштів одержувачу коштів КЗ «Слобожанська центральна лікарня» та надано фінансування на відшкодування витрат на придбання комплектів для ендопротезування великих суглобів мешканцям Підгородненської міської ТГ, зокрема ОСОБА_5 у розмірі 48 625, 00 грн. що підтверджується відповіддю

Підгородненської міської ради №1183 від 28.04.2025 року.

У ході розгляду справи ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надано належних та переконливих доказів, які підтверджували б викладені позивачкою обставини.

Таким чином, позивачкою не надано жодного доказу того, що вона потребує дороговартісного лікування, як і відсутні докази того, що вона дійсно потребує матеріальної допомоги саме від відповідача.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Ващенко проти України" (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Як вже зазначалось вище, потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

Колегія суддів бере до уваги посилання апелянта про те, що позивачка мала у власності земельні ділянки для ведення сільськогосподарського виробництва, які відчужила та отриманими коштами розпорядилась на власний розсуд передавши їх іншому сину - ОСОБА_3 .

Дані обставини не було спростовано стороною позивача.

З урахуванням викладеного принципу, саме ОСОБА_2 , як позивач у справі та особа, що стверджує про необхідність сплати аліментів на її утримання мала довести обставини, на які вона посилається для обґрунтування своїх позовних вимог.

Також, колегія суддів враховує, що відповідачем добровільно перераховувалися кошти на утримання позивачки, яка проживала за адресою своєї сестри, на ім`я її сестри - ОСОБА_6 , в період з грудня 2022 року по грудень 2023 року, що підтверджується виписками із банківського рахкунку ОСОБА_1 (а.с.137-146), надсилались посилки, що також не було спростовано стороною позивача.

Вищевстановленими обставинами спростовуються висновки місцевого суду, що відповідач жодним чином не приймав участі у лікуванні позивачки та не підтриманні позивача і після операцій.

Таким чином, беручи до уваги вищенаведені обставини, що мають істотне значення для справи, апеляційний суд приходить висновку, що за встановлених обставин та недоведення потреби позивачки у матеріальній допомозі і саме від її сина - ОСОБА_1 , у її сина ОСОБА_1 не виникає зобов`язання із утримання матері ОСОБА_2 .

Виходячи з наведеного, дослідивши матеріали справи та наявні докази, надавши їм належну правову оцінку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, визнав встановленими обставини, які не були доведені при розгляді справи, в результаті чого дійшов помилкового та передчасного висновку про задоволення позову.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції" , національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

Отже, ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, колегія дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, скасування рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу позивача, що вона не позбавлена у майбутньому звернутися до суду з відповідним позовом, заявленого з інших підстав.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2025 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання матері - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 липня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.О. Макаров

І.А. Єлізаренко