ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року

м. Харків

справа № 632/1851/24

провадження № 22-ц/818/2702/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Маміної О.В., Мальованого Ю.М.

за участю секретаря - Львової С.А.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал-Страхування»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал-Страхування»на рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 12 лютого 2025 року в складі судді Библіва С.В.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал-Страхування» про стягнення страхового відшкодування, витрат на утримання та страхового відшкодування за заподіяну моральну шкоду.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 12 години водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «Nissan Qashqai» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в с.Безпалівка по вулиці Привокзальній, поблизу будинку 14, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_4 від отриманих травм загинув.

Зазначили, що в результаті вищевказаного дорожньо-транспортної пригоди та наслідків від нього дочці загиблого ОСОБА_1 та його матері ОСОБА_2 завдано значну непоправну шкоду, яка проявилася у моральній шкоді та у втраті годувальника.

Станом на дату настання дорожньо-транспортної пригоди 28 листопада 2023 року, відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб була застрахована у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал-Страхування» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 214836072, який діяв на момент настання дорожньо-транспортної пригоди.

28 листопада 2023 року відомості за фактом настання даної дорожньо-транспортної пригоди були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000542 з кваліфікацією за ч. 2 ст. 286 КК України.

Постановою слідчого СУ ГУ Національної поліції в Харківській області Сапеляк Т.С. кримінальне провадження закрито у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України.

Зазначили, що на момент дорожньо-транспортної пригоди до складу сім`ї загиблого ОСОБА_4 входили мати ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_1 . Батько загиблого ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Загиблий на момент дорожньо-транспортної пригоди у шлюбі не перебував. Отже, особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 є його матір та дочка.

ОСОБА_1 навчається на третьому курсі денної форми навчання факультету «Соціальний менеджмент» у Приватному закладі вищої освіти Харківського гуманітарного університету «Народна українська академія».

Таким чином, позивачі є особами, які були на утриманні сина та батька і мали право на утримання.

З урахуванням викладеного розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, становить 80 400,00 грн та на утримання позивачки ОСОБА_1 у розмірі 36 заробітних плат, встановлених на дату дорожньо-транспортної пригоди - 241 200,00 грн.

05 червня 2024 року вони надіслали на адресу відповідача повідомлення про настання страхового випадку та звернулися з заявами на виплату страхового відшкодування. Серед заявлених до відшкодування вимог містилися відшкодування заподіяної моральної шкоди в розмірі 12 мінімальних заробітних плат на суму 80 400,00 грн та на утримання ОСОБА_1 у розмірі 36 заробітних плат на суму 241 200,00 грн.

Вказали, що відповідач листами від 10.10.2021 року повідомив, що розрахунок страхового відшкодування складає: 40 200 грн - моральної шкоди, яка виплачується порівну позивачам, тобто по 20 100,00 грн кожному; 120 600,00 грн - відшкодування витрат на утримання ОСОБА_1 . Таким чином відповідач прийняв рішення щодо визнання події страховою та виплати страхового відшкодування 50 % відповідальності водія транспортного засобу застрахованого, тобто пославшись на поділ страхового відшкодування навпіл, враховуючи відповідальність пішохода і відповідальність власника транспортного засобу.

Посилалися на те, що загальний розмір страхового відшкодування на умовах п.27.2 ст.27 Закону становить 320 000,00 грн (ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну життю і здоров`ю ) = 80 400,00 грн. моральної шкоди заподіяної смертю + 241 200,00 грн як утриманцю - 160 800,00 грн (виплачене страховиком відшкодування, з яких 40 200,00 грн моральної шкоди заподіяної смертю і 120 600,00 грн як утриманцю) = 159 200,00 грн, з яких 40 200,00 грн - доплата моральної шкоди по 20 100,00 грн кожному з позивачів заподіяної смертю фізичної особи, а решта 119 000,00 грн - шкода, заподіяна смертю потерпілого, на умовах встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, тобто особі, яка була на його утриманні або мала на день його смерті право на одержання від нього утримання, тобто на користь позивачки ОСОБА_1 .

Просили стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 119 000,00 грн страхового відшкодування витрат на утримання та 20 100,00 грн страхового відшкодування, за заподіяну моральну шкоду; стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_2 20 100,00 грн страхового відшкодування, за заподіяну моральну шкоду; стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь позивачів 15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та судові витрати.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 12 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задоволено повністю, стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 119 000,00 грн страхового відшкодування витрат на утримання; 20 100,00 грн страхового відшкодування за заподіяну моральну шкоду; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_2 20 100,00 грн страхового відшкодування за заподіяну моральну шкоду; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал-Страхування» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правочинну допомогу у розмірі 7000,00 грн; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал-Страхування» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правочинну допомогу у розмірі 3000,00 грн; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь держави судовий збір в сумі 1592,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал-Страхування» подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що із постанови про закриття кримінального провадження вбачається, що шкода пішоходу ОСОБА_4 була завдана лише внаслідок його власних безвідповідальних дій, що полягали у тому, що він перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння вийшов на проїзну частину, зупинився, а згодом несподівано для водія відновив рух прямо і зробивши широкий крок потрапив під передню частину автомобіля. Отже, у даному випадку наявні дві особи, які є відповідальними за завдання шкоди. При цьому, шкода була завдана потерпілому пішоходу внаслідок сукупних дій (взаємного руху) вищевказаних осіб. З урахуванням наявності двох осіб, сукупними діями яких завдано шкоди та які були учасниками дорожньо-транспортної пригоди, страховиком застосовано п.36.3 ст.36 Закону щодо поділу розміру заподіяної шкоди на кількість відповідальних осіб. Отже, поділ розміру шкоди здійснюється саме на кількість осіб, відповідальних за завдання шкоди. Виплата страхового відшкодування була здійснена у повному обсязі у строки та у розмірі, що повністю відповідали вимогам спеціального закону. У даному випадку є очевидним наявність у діях потерпілого грубої необережності, що підлягає врахуванню під час вирішення спору. Посилалось на те, що дана справа не є складною та підготовка до її розгляду судом не вимагала багато часу та зусиль адвоката, а тому заявлений розмір судових витрат є завищеним та неспівмірним з ціною позову. Крім того, долучені платіжні інструкції не відповідають оригіналам та містять ознаки втручання та підробки банківського документу.

21 квітня 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника подали до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому вважали рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою та виклали доводи позовної заяви.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал-Страхування» необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що норми пункту 27.2 статті 27 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) та статті 1200 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлюють нижню межу відшкодування шкоди внаслідок втрати годувальника та така прирівнюється до 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановленому законом на день страхового випадку. Оскільки ОСОБА_1 є дочкою померлого та навчалася, перебувала на утриманні у свого батька ОСОБА_4 , у зв`язку з чим має право на страхове відшкодування (регламентної виплати на утримання у зв`язку із втратою годувальника) у розмірі 119 000,00 грн. Крім того, посилаючись на положення пункту 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал-Страхування» на користь матері загиблого - ОСОБА_2 , дочки загиблого - ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі по 20 100,00 грн кожному. При цьому суд виходив з того, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Тому вина водія у вчиненому кримінальному правопорушенні не має правового значення для вирішення справи щодо виплати страхового відшкодування. З огляду на характер справи, її значення для позивачів, обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачів 7000,00 грн та 3000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 12 години водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «Nissan Qashqai» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в с.Безпалівка по вулиці Привокзальній, поблизу будинку 14, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4

28 листопада 2023 року відомості за фактом настання даної дорожньо-транспортної пригоди внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000542 з кваліфікацією за ч. 2 ст. 286 КК України та розпочато досудове розслідування (а.с.37).

07 грудня 2023 року внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_4 від отриманих травм помер у лікарні (а.с.23,24 зворот).

ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_4 (а.с.24).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.28).

ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_1 (а.с.30).

17 вересня 2010 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 розірвано (а.с.29).

Відповідно до довідки № 19/8-24 від 21 травня 2024 року ОСОБА_1 навчається на третьому курсі денної форми навчання факультету «Соціальний менеджмент» у Приватному закладі вищої освіти Харківський гуманітарний університет «Народна українська академія» (а.с.31,34).

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Nissan Qashqai» реєстраційний номер НОМЕР_1 станом на дату дорожньо-транспортної пригоди 28 листопада 2023 року, застраховано у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Арсенал-Страхування» за полісом № 214836072 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності транспортних засобів, відповідно до якого страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 320 000,00 грн; за шкоду, заподіяну майну - 160 000,00 грн; розмір франшизи - 2600,00 грн (а.с.39,72).

05 червня 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал-Страхування» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (а.с.19-20).

Відповідно до довідки про склад сім`ї, наданої ОСОБА_2 страховику 05 червня 2024 року, ОСОБА_2 є матір`ю загиблого ОСОБА_4 та на момент його смерті на його утриманні знаходилась непрацездатна особа (за віком) дочка - студентка ОСОБА_1 (а.с.21).

05 червня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал-Страхування» з заявами, в яких просили здійснити відшкодування заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 28 листопада 2023 року (а.с.22).

Постановою СУ ГУНП в Харківській області від 30 вересня 2024 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000542 від 28 листопада 2023 року, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що згідно з висновком судово-медичної експертизи № 12-17/413-А/23 від 23 січня 2024 року у ОСОБА_4 виявлено етиловий спирт кількістю у 2,958%, що відноситься до сильного алкогольного сп`яніння.

Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/121-24/20326-ІТ від 09 серпня 2024 року встановлено, що в діях водія ОСОБА_3 не вбачається невідповідностей вимогам ПДР України, які з технічної точки зору, знаходились би у причинному зв`язку.

Допитані свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_9 пояснювали, що ОСОБА_4 будучи з ознаками алкогольного сп`яніння здійснив різкий крок вперед в результаті чого сталася дорожньо-транспортна пригода (а.с.35-36).

Листом № /к/у від 10 жовтня 2024 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал-Страхування» повідомив ОСОБА_1 про прийняте рішення щодо виплати страхового відшкодування у сумі 140 700,00 грон, з них 20 100,00 грн відшкодування моральної шкоди, завданої загибеллю ОСОБА_4 ; 120 600,00 грн відшкодування витрат на утримання ОСОБА_1 та послався на вимоги п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с.32).

Листом № /к/у від 10 жовтня 2024 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал-Страхування» повідомив ОСОБА_2 про прийняте рішення щодо виплати страхового відшкодування, а саме моральної шкоди, завданої загибеллю ОСОБА_4 , в сумі 20 100,00 грн та послався на вимоги п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с.32 зворот).

Сторонами не заперечується виплата зазначених сум.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в ДТП, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюється у порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК України та Законом № 1961-IV.

Частиною першою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Статтею 6 Закону № 1961-IV визначено, що страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Порядок відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого, визначено у статті 27 Закону № 1961-IV. Вказаною нормою встановлено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після ДТП та є її прямим наслідком.

Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Таким чином обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.

Пункт 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV є відсилочною нормою, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою (див. висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 304/936/19 (провадження № 61-12719сво20)).

Відповідно до частини першої статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.

У пункті 35.1 статті 35 Закону № 1961-IV зазначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19), зазначено, що у Законі № 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

Отже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку.

При цьому наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

На час настання страхового випадку мінімальний розмір заробітної плати становив 6700,00 грн, тому згідно з пунктом 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 241 200,00 грн (36 х 6700 грн).

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Nissan Qashqai» реєстраційний номер НОМЕР_1 станом на дату дорожньо-транспортної пригоди 28 листопада 2023 року, застраховано у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Арсенал-Страхування» за полісом № 214836072 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності транспортних засобів, відповідно до якого страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 320 000,00 грн.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що згідно з пунктом 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV та статті 1200 ЦК України з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал-Страхування» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню страхове відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, яке визначене з урахуванням вже сплаченої суми страховиком у розмірі 119 000,00 грн.

Також судом першої інстанції правильно зазначено, що згідно з пунктом 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал-Страхування» на користь позивачів підлягає стягненню страхове відшкодування моральної шкоди, яке визначене з урахуванням вже сплаченої суми страховиком у розмірі по 20 100,00 грн кожному.

Доводи Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал-Страхування» про те, що шкода пішоходу ОСОБА_4 була завдана лише внаслідок його власних безвідповідальних дій, що полягали у тому, що він перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння вийшов на проїзну частину, зупинився, а згодом несподівано для водія відновив рух прямо і зробивши широкий крок потрапив під передню частину автомобіля. Отже, у даному випадку наявні дві особи, які є відповідальними за завдання шкоди. З урахуванням наявності двох осіб, сукупними діями яких завдано шкоди та які були учасниками дорожньо-транспортної пригоди, страховиком застосовано п.36.3 ст.36 Закону щодо поділу розміру заподіяної шкоди на кількість відповідальних осіб, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України, не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

Груба необережність потерпілого є підставою тільки для зменшення розміру відшкодування потерпілому за рахунок володільця джерела підвищеної небезпеки, однак не тягне за собою відповідальності потерпілого за заподіяння шкоди транспортному засобу.

Перед потерпілим несуть обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц, від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19, на які послався заявниця в касаційній скарзі.

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 285/4223/17 зазначено, що у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини.

У справі, яка переглядається, суди не встановили обставин, які свідчили б про те, що потерпілий ОСОБА_4 передбачав, бажав чи свідомо допускав настання дорожньо-транспортної пригоди зі смертельним наслідком.

Як підстава для звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим само по собі алкогольне сп`яніння ОСОБА_4 вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації.

Таким чином, доводи страховика про те, що шкоду ОСОБА_4 було заподіяно внаслідок власних безвідповідальних дій самого потерпілого, не обґрунтовані належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим підстави для застосування п.36.3 ст.36 Закону № 1961-IV відсутні.

Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 вересня 2023 року у справі № 753/7936/22 (провадження № 61-1519св23).

У додатковій постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 604/484/23 (провадження № 61-17933св23), додаткові постанові від 02 жовтня 2024 року у справі № 752/24975/20 (провадження № 61-9599св23).

Як вбачається з матеріалів справи в суді першої інстанції інтереси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 представляв адвокат Синюк С.Л., який діяв на підставі договорів № 39 та № 40 про надання правової допомоги від 19 жовтня 2024 року, ордерів на надання правничої (правової) допомоги серії АІ № 1516880 від 30 жовтня 2024 року та серії АІ № 1728098 від 30 жовтня 2024 року, посвідчення адвоката України № 6423/10 від 15 лютого 2018 року.

Матеріали справи свідчать про те, що протягом її розгляду судом першої інстанції адвокатом Синюк С.Л. подано до суду позовну заяву, заяву про розгляд справи без участі позивачів або в режимі відеоконференції, відповідь на відзив, відповідь на заперечення, заяву про ухвалення додаткового рішення (з детальним розрахунком) та клопотання про слухання справи без участі позивачів та їх представника, заяву про розгляд справи без участі позивачів та їх представника.

15 січня 2025 року ОСОБА_1 та адвокат Синюк С.Л. склали акт прийому-передачі наданих послуг, за яким виконавець надав, а замовник прийняв комплекс послуг в суді першої інстанції, за договором № 39 від 19 жовтня 2024 року про надання юридичних послуг, правової допомоги в суді першої інстанції, а саме: консультація по справі, збір та підготовка документів, аналіз законодавства, підготування, складання процесуальних документів по справі, копіювання, надсилання матеріалів, участь у судових засіданнях вразі необхідності незалежно від кількості, тощо. Вартість послуг, наданих замовнику складає 7000,00 грн.

15 січня 2025 року ОСОБА_2 та адвокат Синюк С.Л. склали акт прийому-передачі наданих послуг, за яким виконавець надав, а замовник прийняв комплекс послуг в суді першої інстанції, за договором № 40 від 19 жовтня 2024 року про надання юридичних послуг, правової допомоги в суді першої інстанції, а саме: консультація по справі, збір та підготовка документів, аналіз законодавства, підготування, складання процесуальних документів по справі, копіювання, надсилання матеріалів, участь у судових засіданнях вразі необхідності незалежно від кількості, тощо. Вартість послуг, наданих замовнику складає 3000,00 грн.

Також матеріали справи містять рахунки-фактури та платіжні інстанції на вказані суми.

Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, заперечення Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал-Страхування» на заяву про ухвалення додаткового рішення, а також того, що позовні вимоги задоволено у повному обсязі, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що справедливим і співмірним буде стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал-Страхування» на користь ОСОБА_1 7000,00 грн, а на користь ОСОБА_2 3000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції.

Доводи Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал-Страхування» долучені платіжні інструкції не відповідають оригіналам та містять ознаки втручання та підробки банківського документу колегія суддів до уваги не приймає, оскільки розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал-Страхування» в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал-Страхування»- залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 12 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

Ю.М. Мальований