ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7558/25 Справа № 182/4431/21 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Кругман А.М.,

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Кобеляцька-Шаховал І.О.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021року ОСОБА_1 подала в суд позов проти ОСОБА_2 , в якому вимагала стягнути з ОСОБА_2 на свою користь борг (грошові кошти) в сумі 137 000,00грн.

Існування таких вимог позивачка пов`язувала із тим, що вона мала свекруху ОСОБА_3 , яка на праві приватної власності володіла будинком по АДРЕСА_1 , вказаний будинок було вирішено продати. Відповідач виявив бажання придбати будинок і подивившись його, вони домовились по ціні його продажу 8 300 доларів США.

Вказувала, що ОСОБА_2 дав завдаток у сумі 3 300 доларів США (договір завдатку на її ім`я від 15 грудня 2018року) і вона, особисто, отримавши вказані гроші, написала договір передачі завдатку в присутності двох свідків. З тих пір, а саме: з 15 грудня 2018року, ОСОБА_2 зі своєю родиною проживають у вказаному будинку. У квітні 2019року було складено нотаріальну довіреність № 193 на купівлю - продаж житлового будинку по АДРЕСА_1 від ОСОБА_3 на ім`я позивачки, оскільки свекруха дуже погано почувалась і було вирішено, що продажем будинку буде займатись позивачка.

Восени 2019року вони звернулись до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мігунова С.О. для оформлення цивільно-правової угоди купівлі - продажу житлового будинку. Однак, покупець - відповідач по справі - заявив, що він ще не назбирав необхідну суму в 5 000 доларів США, щоб розрахуватись за будинок. Порадившись, враховуючи поганий стан свекрухи, яка вже була присмерті, вони сумісно вирішили все ж таки укласти угоду купівлі - продажу будинку, але, на прохання ОСОБА_2 , не вказувати, що він заборгував 5 000 доларів США. Натомість, він в приміщенні нотаріальної контори в присутності працівника з агентства нерухомості ОСОБА_4 власноруч написав розписку, в якій вказав свої анкетні дані « ОСОБА_2 », паспортні дані « НОМЕР_1 », ідентифікаційний код « НОМЕР_2 » та зазначив, що бере в борг гроші в сумі 5 000 (п`ять) тисяч доларів США в рахунок придбання будинку, зобов`язався віддати гроші до 30 березня 2020року. Після цього, 09 жовтня 2019року вона (за довіреністю від ОСОБА_3 ) та ОСОБА_2 уклали договір купівлі - продажу житлового будинку, посвідчений нотаріусом Мігуновим С.О.

Проте, відповідач свої зобов`язання за договором позики у встановлений строк і до цього часу не виконав, суму боргу не повернув. На її прохання про добровільне повернення боргу він не відповідає і не реагує, гроші повернути відмовляється.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2025року позов ОСОБА_1 задоволено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що відповідач належним чином не виконав зобов`язань, взятих на себе відповідно до договору позики, добровільно суму заборгованості не повернув.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

06 червня 2025року ОСОБА_2 подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою засобів поштового зв`язку апеляційну скаргу на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2025року.

В апеляційній скарзі висловив вимогу про скасування рішення суду з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що за вказаною борговою розпискою він не отримував обумовлених грошових коштів, тому і не має їх повертати.

Водночас, заявник стверджував про те, що він 24 квітня 2020року повністю розрахувався з позивачкою у неї вдома передавши їй 2000 доларів США та 90000,00грн, що разом складало навіть більше ніж 5 000 доларів США.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу не подавали.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2025року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 липня 2025рокусправу призначено до судового розгляду на 29 липня 2025року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами

09 жовтня 2019року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач взяв в борг у позивачки 5 000,00 доларів США та зобов`язався повернути позивачці грошові кошти до 30 березня 2020року(а.с.24).

Звертаючись до суду з позовом, позивачка вказувала, що розписка відповідачем була навмисно пошкоджена, тому долучена до матерів справи у вигляді з її часток, які були складені після того, як розписка була порвана відповідачем.

Стороною відповідача факт складання розписки та її пошкодження (намагання знищити) в судовому засіданні не заперечувався, проте, позовні вимоги не визнавав, посилаючись на той факт, що сума боргу, яка була зазначена в розписці, позивачці відповідачем повернута.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що позивачці доводиться чоловіком. На сімейній нараді вони вирішили продати будинок його матері, яку забрала до себе його сестра. Його мати уповноважила його дружину на вчинення усіх нотаріальних дій щодо продажу будинку, оскільки дружина мала на це більше часу, ніж він. Восени 2018 року відповідач, оглянувши житловий будинок, виявив бажання його придбати, проте, повідомив, що всієї суми коштів він не має. Тому вони домовились, що 3 000 доларів США він віддасть одразу, а решту 5 000 доларів США - через рік. При цьому, при даній домовленості були присутні свідки. Відповідач віддав їм 3 000 доларів США й одразу переїхав жити в будинок. Оскільки відповідач з сім`єю й так вже проживав в будинку його матері, вони вирішили укласти договір купівлі-продажу будинку, бо мати була вже дуже слаба. В нотаріальній конторі відповідач склав розписку про повернення залишку боргу в строк 30 березня 2020 року. Однак, коли строк повернення боргу почав добігати до кінця, відповідач зателефонував його дружині та попросив зустрітись. Під час зустрічі в них вдома відповідач поросив переукласти розписку з іншим терміном повернення боргу, оскільки на той час не мав коштів та просив відстрочити борг. Вони, з огляду на його матеріальне становище, його малолітню дружину та інші обставини, про які він їм розповідав, дійшли домовленості про складання іншої розписки з іншим терміном повернення боргу. Відповідач попросив оригінал попередньої розписки для того, щоб вписати свої паспортні дані до нової розписки, оскільки свої документи при собі не мав. Дружина віддала йому його попередню розписку, яку він одразу ж порвав та побіг до туалету, намагаючись знищити, викинувши в унітаз та промивши. Після цього одразу ж вибіг з квартири. На запитання йому в слід щодо повернення боргу, відповідач відповів, що віддасть. Вони з дружиною зайшли до туалету та побачили, що оригінал розписки порваний і знаходиться в унітазі. Розписка не промилась лише тому, що в них погано змивається унітаз і папір розписки достатньо щільний. Вони дістали та просушили розписку і як доказ долучили до матеріалів справи вже склеєну. Вони з дружиною нормальні люди і до останнього довіряли відповідачу, жаліли його, намагались знайти виправдання його діями, але все, що він вчинив, свідчить лише про факт ухилення його від виконання зобов`язання з повернення боргу за будинок його матері, яка вже померла.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засідання суду пояснив, що в своїй роботі займається питаннями нерухомості та надає консультативні послуги. З приводу даної ситуації зазначає? що до нього звернулась ОСОБА_6 , яка попросила підготувати документи для продажу житлового будинку. Коли з`явився покупець на житловий будинок, позивачка та відповідач по справі прибули до нотаріуса, куди прибув і він. Під час вчинення правочину, відповідач повідомив, що всієї суми за купівлю будинку він не має. При цьому, повідомив, що погоджується на відстрочку. Тому, там же в нотаріальній конторі склав розписку, в якій власноручно зазначив суму боргу в розмірі 5 000 доларів США. З впевненістю стверджує, що дана розписка була складена в його присутності без будь-якого примусу відносно відповідача. Через деякий час йому зателефонувала позивачка по справі та повідомила, що відповідач вчинив протиправні дії, порвавши вищевказану розписку. Уточнює, що розписка була складена відповідачем під його диктовку, проте, він не був присутній при безпосередній передачі коштів. В судовому засіданні, оглянувши розписку, надану позивачкою до суду в якості доказу, підтвердив, що це саме та розписка, яку склав відповідач в нотаріальній конторі під його диктовку.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що є ріелтором. До неї звернулись клієнти щодо продажу будинку. Позивача та відповідач по справі прибули до неї. Після огляду усіх документів, виявилось, що деякі з документів слід привести у відповідність до вимог чинного законодавства. Пам`ятає, що продаж будинку повинен був здійснюватись за суму в розмірі 8 800 доларів США, а після торгу з відповідачем по справі, позивачка суму зменшила до 8 300 доларів США. Крім того, відповідач просив надати йому відстрочку для повернення всієї суми боргу, посилаючись на ту обставину, що має вагітну дружину. В жовтні 2019 року всі документи на продаж будинку були готові, тому, з огляду на те, що відповідач не мав повної суми за будинок, а позивачка вирішила все одно укласти з ним договір купівлі-продажу, вона порадила позивачці вимагати від відповідача розписку на залишок від суми боргу за будинок. Згодом, як стало їй відомо зі слів позивачки, відповідач прибув до помешкання позивачки з наміром віддати залишок боргу, але вчинив протиправні дії та порвав розписку. Вона порадила позивачці почекати, можливо, відповідач одумається та прийме зважене рішення про повернення боргу. Однак, їй достеменно відомо, що відповідач суму боргу так і не повернув.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що відповідачу доводиться дружиною. В 2018 році вони вирішили придбати будинок, оскільки власного житла не мали. Коли вони оглянули будинок, який продавала позивачка по справі, то їх все влаштувало і вони погодились на його придбання. Однак, повної суми вартості будинку вони не мали. Тому, домовились, що одразу сплатять суму в розмірі 3 300 доларів США, а залишок в 5 000 доларів США віддадуть протягом року. Сума боргу ними була повернута 23 квітня 2020 року, але доказів на підтвердження даних вимог вона не має. При безпосередній передачі коштів її чоловіком вона присутньою не була. Про те, що чоловік віддав гроші позивачці, знає з його слів. Договір купівлі-продажу був укладений ще до передачі другої суми коштів за будинок, оскільки саме позивачка була ініціатором укладання договору купівлі-продажу. Знає, що її чоловік написав позивачці розписку про борг, але текст розписки не бачила та на момент складання розписки знає, що сума коштів за будинок була віддана позивачці в розмірі 3 300 доларів США, а решту 5 000 доларів США була повернута її чоловіком в 2020 році, оскільки її чоловік вдома взяв 2 000 доларів США та повинен був залишок зняти в банкоматі чи в банку. Повторно зазначила, що при безпосередній передачі позивачці коштів в розмірі 5000 доларів США її чоловіком присутня не була.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що відповідач належним чином не виконав зобов`язань, взятих на себе відповідно до договору позики, добровільно суму заборгованості не повернув.

Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень статі 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022року у справі № 206/6401/18 (провадження № 61-9197св21) зазначено, що: «на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)».

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Встановивши факт існування між сторонами договірних правовідносин, а також факт невиконання позичальником своїх зобов`язань із повернення суми позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми боргу за договором позики.

Оригінал договору позики був наданий позивачкою до суду.

Водночас доказів належного виконання зобов`язань за договором позики від 09 жовтня 2019року відповідачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що за вказаною борговою розпискою він не отримував обумовлених грошових коштів, тому і не має їх повертати, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги як безпідставні, оскільки договір позики містить паспортні дані позичальника, суму боргу, напис позичальника про отримання коштів та його підпис, а сума боргу виникла за обставин придбання ним будинку.

Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).

Крім того, факт підписання особисто позичальником договору позики не заперечується.

Також безпідставними є посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що він 24 квітня 2020року повністю розрахувався з позивачкою у неї вдома передавши їй 2000 доларів США та 90000,00грн, що разом складало навіть більше ніж 5 000 доларів США, оскільки жодного підтвердження цим обставинам суду не надано.

Більш того, такі твердження відповідача про повернення боргу не узгоджуються з його твердженнями про те, що він не отримував обумовлених грошових коштів.

Отже, складена власноруч ОСОБА_2 розписка від 09 жовтня 2019року підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від ОСОБА_1 грошової суми та обов`язок її повернути.

Оскільки розписка є документом, що підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальникові, то, виходячи від зворотного, знаходження оригіналу розписки у позикодавця є підтвердження не повернення суми повністю чи частково.

Отже, відповідач не надав суду доказів на підтвердження обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі як на підставу своїх заперечень.

Частина перша статті 76 ЦПК України доказами визначає будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення заявника від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.

Тож, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що відповідач належним чином не виконав зобов`язань, взятих на себе відповідно до договору позики, добровільно суму заборгованості не повернув, а тому заборгованість підлягає стягненню з нього на користь позивачки.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.

Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Тож, ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2025року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 липня 2025року.

Судді: