ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5267/25 Справа № 199/8301/23 Суддя у 1-й інстанції - Богун О. О. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коломойця С.В. на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2025 року у справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року представник Дніпровської міської ради звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що листом департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 11.07.2023 року №3/7-191 повідомлено, що в межах наданих повноважень було розглянуто клопотання ОСОБА_1 від 29.05.2023 року № 36/1060 щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню гаража по АДРЕСА_1 .

За інформацією, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, міській раді стало відомо, що державним реєстратором комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Дніпровської районної ради Вусиком М.О. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20.05.2019 року внесено запис про право власності № 31689793 за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - гараж (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), загальною площею 98,7 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставою для реєстрації права власності за відповідачем на вищезазначений гараж був технічний паспорт, виданий 07.03.2018 року № 76ГІ-95.

На момент реєстрації спірного гаражу за ОСОБА_1 діяв Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, в редакції від 08.12.2018 року.

Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради надано відомості (лист від 31.07.2023 № 2/5-1309) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відносно гаража по АДРЕСА_1 та наступні документи, які на той час були надані для реєстрації права власності на спірне майно ОСОБА_1 : рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області від 22.03.1991 року № 206/13; довідка КП ДМБТІ ДОР від 27.07.2018 року № 11057; розпорядження міського голови від 14.12.1999 року № 1315-р; технічний паспорт від 07.03.2018 року.

Під час опрацювання клопотання та доданих до нього документів і матеріалів встановлено, що у ОСОБА_1 наявне розпорядження міського голови від 14.12.1999 року № 1315-р «Про присвоєння адреси гаражу будинку по АДРЕСА_2 » та рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області від 22.03.1991 року № 206/13 «Об отводе земельного участка и разрешения строительства гаража по АДРЕСА_3 ».

Проте, відповідно до листа Управління архівної справи Дніпровської міської ради від 23.06.2023 року № 3/2-449 в управлінні згідно з описом справ постійного зберігання виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради за 1999 рік, розпорядження міського голови від 14.12.1999 року № 1315-р не існує.

Просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 провести демонтаж самочинно побудованого об`єкту гаражу, загальною площею 98,7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; припинити право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме гараж, загальною площею 98,7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на нього (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) із закриттям розділу; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2025 року позовні вимоги задоволено.Усунуто перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 провести демонтаж самочинно побудованого об`єкту гаражу, загальною площею 98,7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Припинено право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме гараж, загальною площею 98,7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та скасувано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на нього (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) із закриттям розділу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6 710 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, а також стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати при розгляді справи.

Зазначає, що фактично за адресою АДРЕСА_1 перебуває гараж, який належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , однак вони незаконно не були залучені у якості співвідповідачів. А тому вважає, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем і вимоги щодо знесення відповідачем гаражу, який належить третім особам є незаконною. Також звертає увагу, що доводи з приводу розташування цього гаражу безпосередньо на АДРЕСА_4 , спростовується наданими відповідачем доказами, зокрема й фотознімками з яких вбачається відсутність будь-яких гаражів за цією адресою.

З приводу усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою зазначає, що вказана земельна ділянка надана у користування ОСОБА_1 з 1983 року, про що свідчить виписка з рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 26.10.1984 року та підключена до електропостачання згідно із протоколом від 29 листопада 1984 року. А тому вважає, що твердження позивача про незаконне користування земельною ділянкою спростовується матеріалами справи.

Щодо звернення ОСОБА_1 із заявою від 29.05.2023 року вх. № 36/1060 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню гаража зазначає, що рішення Дніпровської міської ради про відмову у надані такого дозволу від 22.11.2023 року скасовано у судовому порядку постановою Дніпровського окружного адміністративного суду у справі №160/10254/24, яка набрала законної сили та перебуває на примусовому виконанні в органах ДВС. Зокрема в цій постанові та в постанові суду апеляційної інстанції, якою вона залишена без змін, встановлено, що відмова Дніпровської міської ради у видачі ОСОБА_1 дозволу на розробку проектної документації щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 на підставі того, що розміщення гаража у межах запитуваної території не відповідає вимогам будівельної документації у зв`язку із розміщенням її частини в охоронних зонах підземних теплових мереж, водопроводу та надземних теплових мереж, не відповідає вимогам закону. Крім того, звертав увагу, що під час підготовки пакету документів для звернення ОСОБА_1 із заявою по розробці проектної документації отримано Робочий проект від 2019 року щодо реконструкції гаража №77Г, розроблений кваліфікованим інженером-проектувальником та яким підтверджено можливість здійснення такого будівництва. Також до Дніпровської міської ради відповідач 11.10.2019 року подавала повідомлення про початок будівельних робіт та яке в подальшому пройшло реєстрацію в Центрі адміністративних послуг та дозвільних процедур 15 жовтня 2019 року.

Також зазначав, що під час проведення державної реєстрації права власності на спірне майно, державний реєстратор, до компетенції якого зокрема входить перевірка документів на відповідність вимогам закону, не виявив під час дослідження поданих ОСОБА_1 документів недоліків, які б унеможливили таку реєстрацію. Тому вважає, що майнові права відповідача гарантовані Конституцією та міжнародними договорами, не повинні порушуватись через помилки допущені органами державної влади під час оформлення нерухомого майна. Крім того винних дій зі сторони власника майна встановлено не було.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно проігнорував його клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки із позовом Дніпровська міська рада звернулась 09 жовтня 2023 року, а право власності на спірний гараж зареєстровано в державному реєстрі 20.05.2019 року. Крім того, відповідач повідомляв позивача про початок виконання будівельних робіт у жовтні 2019 року. Однак, у позовній заяві Дніпровська міська рада не ставить питання про поновлення пропущеного строку позовної давності.

Представником Дніпровської міської ради надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити її без змін, а рішення суду першої інстанції без задоволення, як законне та обґрунтоване. З посиланням на доводи, аналогічні доводам позовної заяви зазначав, що про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на спірний гараж їм стало відомо з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, однак дослідивши підстави для реєстрації права власності було встановлено відсутність дозвільної документації та розташування гаражу з порушенням вимог містобудівної документації на ділянці, по якій проходить зона підземних теплових мереж, водоводу та підземних теплових мереж. А тому вважає, що у відповідача не виникло право власності на нерухоме майно у вигляді гаражу, оскільки останній підпадає під ознаки самочинного будівництва. Таким чином земельна ділянка, на якій він розташований та яка належить територіальній громаді, підлягає звільненню від спірного гаражу шляхом його демонтажу.

Про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчать довідка про отримання судових повісток в системі Електронний суд представнику апелянта адвокату Коломоєць С.В., Дніпровській міській раді, Департаменту адміністративних послу та дозвільних процедур ДМР; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення у вигляді повістки ОСОБА_1 , конверт із відміткою АТ «Укрпошта» про причини не вручення судової повістки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно із ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що листом департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 11.07.2023 року №3/7-191 повідомлено, що в межах наданих повноважень було розглянуто клопотання ОСОБА_1 від 29.05.2023 року № 36/1060 щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню гаража по АДРЕСА_1 .

За інформацією, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, міській раді стало відомо, що державним реєстратором комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Дніпровської районної ради Вусиком Максимом Олександровичем до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20.05.2019 року внесено запис про право власності № 31689793 за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на об`єкт нерухомого майна - гараж (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), загальною площею 98,7 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставою для реєстрації права власності за відповідачем на вищезазначений гараж був технічний паспорт, виданий 07.03.2018 року № 76ГІ-95.

На момент реєстрації спірного гаражу за ОСОБА_1 діяв Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, в редакції від 08.12.2018 року.

Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровьскої міської ради надано відомості (лист від 31.07.2023 року № 2/5-1309) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відносно гаража по АДРЕСА_1 та наступні документи, які на той час були надані для реєстрації права власності на спірне майно ОСОБА_1 : рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області від 22.03.1991 року № 206/13; довідка КП ДМБТІ ДОР від 27.07.2018 року № 11057; розпорядження міського голови від 14.12.1999 року № 1315-р; технічний паспорт від 07.03.2018 року.

Під час опрацювання клопотання та доданих до нього документів і матеріалів встановлено, що у гр. ОСОБА_1 наявне розпорядження міського голови від 14.12.1999 року № 1315-р «Про присвоєння адреси гаражу будинку но АДРЕСА_2 » та рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області від 22.03.1991 року № 206/13 «Об отводе земельного участка и разрешения строительства гаража по АДРЕСА_3 ».

Проте, відповідно до листа Управління архівної справи Дніпровської міської ради від 23.06.2023 року № 3/2-449, в управлінні згідно з описом справ постійного зберігання виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради за 1999 рік, розпорядження міського голови від 14.12.1999 року № 1315-р не існує.

В той час, коли рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області від 22.03.1991 року № 206/13 існує, однак відповідно до даних Управління архівної справи Дніпровської міської ради має іншу назву, стосується іншої особи та іншого об`єкта (лист Управління архівної справи Дніпровської міської ради від 23.06.2023 року № 3/2-449).

Відповідно до листа Головного архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами від 24.07.2023 року вх. № 4/16-292, розміщення гаража в межах запитуваної території не відповідає вимогам чинної містобудівної документації у зв`язку з розміщенням її частини в охоронних зонах підземних теплових мереж, водопроводу та надземних теплових мереж (2Д=300 мм, 2Д=150 мм, 2Д=100 мм), які перетинають земельну ділянку та проходять уздовж неї (будівля гаража безпосередньо розташована на зазначених підземних інженерних мережах), що не відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема п. 11.25 ДБН В.2.5-36:2008 "Теплові мережі", та є підставою для відмови у наданні такого дозволу відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України. Враховуючи вищезазначене, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню зазначеного гаража не вбачається можливим.

Тому, на підставі звернення гр. ОСОБА_1 від 29.05.2023 року вх. № 36/1060 та доданих до нього документів і матеріалів, відповідно до вимог чинного законодавства, було підготовлено проект рішення міської ради "Про відмову гр. ОСОБА_4 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню гаража по АДРЕСА_1 ".

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що у ОСОБА_1 не виникло право власності на гараж, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки він підпадає під ознаки самочинного будівництва.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, серед іншого, земля, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.

Конституція України наділяє територіальні громади правом безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляти майном, що є в комунальній власності (стаття 143).

Суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування (пункт б частини першої статті 80 ЗК України).

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності (частини перша та друга статті 83 ЗК України).

Відповідно до частини другої та пункту «б» частини третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, крім іншого, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (частина п`ята статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до частин першої та другої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Відповідно до ст.212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Згідно з ч.1 ст.376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч.1 ст.376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

За загальним правилом, закріпленим у ч.2 ст.376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із ч.4 ст.376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

При цьому, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Відповідно до ч.7 ст.376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

З урахуванням змісту ст.376 ЦК України в поєднанні з положеннями ст. ст.16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі №127/23136/17 (провадження № 61-3382св19).

Судом першої інстанції встановлено, що право власності на спірний гараж за відповідачем було зареєстровано у травні 2019 року на підставі технічного паспорту від 07.03.2018 року.

Також, при апеляційному оскарженні рішення і в суді першої інстанції ОСОБА_1 зазначала, що вона набула право власності на спірний гараж та право на користування земельною ділянкою під ним на підставі рішень та розпоряджень виконавчих органів міської влади, датованих дев`яностими роками двадцятого століття, зокрема: рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області від 22.03.1991 року № 206/13; довідка КП ДМБТІ ДОР від 27.07.2018 року № 11057; розпорядження міського голови від 14.12.1999 року № 1315-р.

Однак, з пояснень Дніпровської міської ради та наданих нею документів вбачається, що розпорядження міського голови від 14.12.1999 року № 1315-р не існує, а рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області від 22.03.1991року № 206/13 існує, однак має іншу назву, стосується іншої особи та іншого об`єкта.

Крім того, підключення гаражу до електропостачання не свідчить про те, що земельна ділянка під ним виділялась у користування відповідачу.

Отже належних та допустимих доказів з приводу того, що земельна ділянка була виділена відповідачеві для будівництва гаражу за адресою АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те ,що матеріали справи не містять відомостей щодо правомірності набуття ОСОБА_1 права власності на гараж, розташований земельній ділянці, яка належить місцевій громаді, а тому Дніпровська міська рада може вимагати усунення власником гаражу будь-яких порушень його прав на землю.

З приводу доводів апеляційної скарги про те, що за вказаною вище адресою розташовано гараж, який належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження, оскільки надані відповідачкою фотознімки не можуть підтвердити їх право власності. Крім того матеріали справи містять витяг з реєстру речових прав на нерухому майно, в якому право власності на спірний гараж зареєстровано саме за ОСОБА_1 . Також ці відомості спростовують твердження апелянта про фактичне знесення гаража, який належить відповідачці.

Щодо преюдиційності судових рішень у справі №160/10254/24 для розгляду цієї справи, то із загальнодоступних відомостей ЄДРСР вбачається, що адміністративна справа №160/10254/24 стосується оскарження ОСОБА_1 рішень органу місцевого самоврядування відмову у наданні дозволу на розроблення землевпорядної документації під спірним гаражем у 2023 році за результатами розгляду якої відповідача зобов`язано розгляну заяву ОСОБА_1 , а не про передачу земельної ділянки в користування чи на праві власності .

Відповідно до п. 3 ст. 123 Земельного кодексу України відповідний орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

У відповідності до п. 3 ст. 123 Земельного кодексу України, підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку

Тобто закон допускає отримання права власності на об`єкт, зведений на чужій землі, то лише за згодою її власника. Перевірка виконання цієї умови має здійснюватися неодноразово при проходженні дозвільних процедур, необхідних для початку будівельних робіт, та при прийнятті об`єкта в експлуатацію.

Крім того матеріали справи не містять відомостей що органи місцевого самоврядування на момент ухвалення оскаржуваного рішення розглянули заявку ОСОБА_1 та видали дозвіл на розроблення землевпорядної документації під спірним гаражем

Отже, державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Таким чином,суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розміщення гаражу за адресою АДРЕСА_1 є самочинним.

На теперішній час ділянка використовується при відсутності договору оренди землі, державного акту постійного землекористування, свідоцтва про право власності на земельну ділянку або будь-яких інших правовстановлюючих документів на зайняття земельної ділянки.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, державний акт на право постійного користування земельною ділянкою (або свідоцтво про право власності) чи договір оренди землі, зареєстровані відповідно до закону - відсутні, що є порушенням ст.ст. 125, 126 ЗК України.

Крім того державна реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої стані 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до правомірних висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог Дніпровської міської ради та усунення їй, як власнику земельної ділянки перешкод у користуванні нею, шляхом демонтажу належного на праві власності ОСОБА_1 гаражу.

З приводу доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності на які посилався представник апелянта слід зазначити наступне.

Загальна позовна давність, згідно ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 265 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення її прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути: день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи; день отримання поштового відправлення, в якому особі надіслано рішення, яке вона оскаржує; день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії; день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена).

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Як зазначалось вище та встановлено судом право власності на спірний гараж зареєстровано за ОСОБА_1 20.05.2019 року, а Дніпровська міська рада звернулась до суду із цим позовом 09.10.2023 року, тобто із дотриманням строків позовної давності з урахуванням їх подовження у зв`язку із карантинними обмеженнями та введенням воєнного стану .

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Зазначений Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX набрав чинності 02 квітня 2020 року.

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). На цьому наголошено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22).

Також згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на території України продовжує діяти воєнний стан у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України.

Відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (у редакції, чинній на дату подання позову) у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Таким чином доводи апеляційної скарги у цій частині не гуртуються на вимогах закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду з ухваленням нового немає.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст. ст.368, 375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коломойця С.В. залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 липня 2025 року.

Судді: