Справа № 161/7514/24 Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л. В.
Провадження № 22-ц/802/595/25 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Киці С. І.,

суддів Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

секретар судового засідання Черняк О. В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Манькута Т. В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Телерадіокомпанія «Аверс» Відкритого акціонерного товариства «Корпорація Аверс», про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 березня 2025 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 у квітні 2024 року звернувся в суд з вищевказаним позовом до Дочірнього підприємства «Телерадіокомпанія «Аверс» Відкритого акціонерного товариства «Корпорація «Аверс» (далі - ДП «ТРК «Аверс»). Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в прямому ефірі ДП «ТРК «Аверс», а також на їхній сторінці у соціальні мережі «YouTube», було опубліковано сюжет під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », в якому відповідачем поширено недостовірну інформацію. Авторами сюжету за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3, є працівники телерадіокомпанії (відповідача). Поширення відповідачем недостовірної інформації щодо нього без отримання результатів перевірки цієї інформації компетентним органом, та доведення її до відома невизначеного кола осіб з власними коментарями та висновками, мають обвинувальний характер, є наклепом і сприймаються громадськістю як звинувачення його у здійсненні неправомірної діяльності, формуванні в населення негативного ставлення до нього та членів його родини, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а тому не можуть вважатися оціночними судженнями на підставі статті 30 Закону України «Про інформацію» та підлягають спростуванню. Зазначив, що такими діями відповідача йому було завдана моральну шкоду (спричинено йому негативні наслідки, у зв`язку із чим він був змушений змінити звичний для нього стиль життя, що викликало душевні хвилювання га переживання), яку він оцінює в 101 000 грн, які зобов`язується перерахувати на потреби Збройних Сил України. Просив суд, визнати недостовірною і такою, що завдає йому моральної шкоди, честі, гідності, а також ділової репутації, інформацію, що міститься в публікації від ІНФОРМАЦІЯ_1 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », висвітленої ДП «ТРК «Аверс» в прямому ефірі, а також власній сторінці в соціальній мережі «YouTube» (посилання: ІНФОРМАЦІЯ_3 ): «… під час обшуку в кабінеті ОСОБА_4 в сейфі вилучили чималу суму в розмірі понад 10 тис. євро та більше 80 тис. дол.. США і трохи гривень на додачу…»; публікуючи пряму мову прокурора на загал, фактично звинувачує ОСОБА_4 в тому, що ще не доведено в суді, а саме «… вона отримала на загальну суму, вимагала і отримала три тисячі п`ятсот доларів США…»; опубліковане формулювання ведучої програми «… відповідач відмовився давати покази …» не відповідає дійсним подіям та сприяє формуванню суспільної думки в бік визнання винним без рішення суду, що фактично є самосудом; стягнути з відповідача на його користь заподіяну моральну шкоду в розмірі 101 000 грн та понесені у справі судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено. З урахуванням змісту спірної інформації, належності ОСОБА_1 до публічних осіб, розгляду відносно нього як посадової особи, яка перебувала на державній службі, кримінального провадження, зроблено висновок про те, що спірна інформація щодо ОСОБА_1 не є твердженням про факт, а оцінкою отриманої інформації від певної особи та власними висновками від цієї інформації. Ці судження не можуть бути витлумачені як повідомлення про вчинення ОСОБА_1 конкретних дій щодо отримання і вимагання грошових коштів, належність йому грошових коштів вилучених за наслідками проведеного обшуку.

Позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на вищевказане рішення суду першої інстанції. Вважає, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а обставини, які суд визнав установленими, є недоведеними, висновки суду, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи, порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права. Поширена інформація не відповідає дійсності, є недостовірною, направлена на опорочення честі, гідності та ділової репутації позивача та носить обвинувальний характер щодо вчинення нею кримінальних правопорушень та зловживання владою. Інформація, поширена відповідачем, виражена саме у формі фактичних тверджень, а не оціночних суджень. У висловлюваннях йдеться про дії конкретних осіб у певний період часу, тобто, про фактичні обставини, достовірність яких може бути перевірена. Відповідачем використані мовні засоби, які репрезентують чітке, однозначне, точне позначення фактів, які можна довести або спростувати, що неможливо зробити з оціночним судженням. Оспорювана інформація сформульована ним способом категоричного висловлювання у формі існування конкретних обставин (фактів). Відсутні будь-які стилістичні конструкції або інші способи, які б вказували на те, що поширена інформація є суб`єктивною думкою та особистим поглядом на певні події і відображає особисту точку зору, тобто, відсутні ті мовні засоби, які є характерними для оціночних суджень. Спірна інформація містить саме недостовірні дані - фактичні твердження, а не оціночні судження, оскільки, хоч і містить в деяких висловах мовностилістичні засоби - алегорію, гіперболу тощо, однак аналіз вказаної інформації вказує на те, що у ній висловлено не оціночне суб`єктивне судження відносно нього (позивача), не особисте відношення до нього, а стверджується щодо об`єктивних чітко висловлених фактів, які можуть бути перевіреними. Фактичні твердження про вилучення у нього під час обшуку «,,,понад 10 тисяч євро та більше 80 тисяч доларів і трохи гривень на додачу» суперечить дійсності, оскільки під час обшуку в його кабінеті були наявні грошові кошти лише у національній валюті, у розмірі 700 гривень, тоді як інформація у сюжеті - містить зовсім інші дані, які не відповідають дійсності, що підтверджує факт того, що стороною відповідача не було перевірено інформацію, викладену в сюжеті, не вказано джерела походження такої інформації. В сюжеті зазначається про те, що він відмовився від «дачі показів» у суді, що також є фактичним твердженням, яке не відповідає дійсності, оскільки, він зазначав про те, що потребує часу для належної підготовки, тому просить перерву. Однак, він не відмовлявся від «дачі показів», як зазначили в сюжеті. Поширена інформація є негативною, недостовірною та порушує особисті немайнові права позивача, ганьбить його честь, гідність та завдає шкоди діловій репутації, спотворює та принижує оцінку з боку громадськості та суспільства. Поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації, отриманої з різних джерел. Не виключено, але розміщення сюжету із недостовірною інформацією, що поширив відповідач, як могло раніше так і є ризиком, що може вплинути на прийняття подальших рішень. Просив скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 березня 2025 року в цій справі, прийняти рішення, яким задоволити позовну заяву ОСОБА_1 до ДП «ТРК «Аверс» про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ДП «ТРК «Аверс» вказало, що вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, оскільки були предметом розгляду і повно та всебічно досліджені судом першої інстанції. Просив залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач, його представник підтримали апеляційну скаргу, представник відповідача апеляційну скаргу не визнав.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшов висновку про залишення її без задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 обіймав посаду заступника начальника Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області, а отже був публічною особою.

12 липня 2016 року відносно ОСОБА_1 було розпочате кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000119, про обвинувачення останнього у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 368 КК України.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у прямому ефірі ДП «ТРК «Аверс», а також на їхній сторінці у соціальні мережі «YouTube» було опубліковано сюжет під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ( ІНФОРМАЦІЯ_3 (автори ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ).

Сюжет відповідача стосувався судового засідання Луцького міськрайонного суду з розгляду кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_1 та містив вставки із сюжету ТРК «Аверс» за 15 травня 2023 року, коментар і прокурора і адвоката.

Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 зроблено правовий висновок такого змісту: при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що

не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час, як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

На необхідності чіткого розмежування фактичних тверджень та оціночних суджень неодноразово у своїх рішеннях наголошував Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема у рішенні від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» («Lingens v. Austria») суд виснував про те, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо публічної особи є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (рішення ЄСПЛ від 15 липня 2010 року у справі «Газета «Україна-Центр» проти України» («Gazeta Ukraina-Tsentr v. Ukraine»), № 16695/04, § 46).

У рішенні ЄСПЛ від 02 червня 2016 року у справі «ТОВ «Інститут економічних реформ проти України», заява № 61561/08, розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, суд зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У рекомендаціях, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя визначено, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Позивач ОСОБА_1 на час виникнення спірних правовідносин мав статус обвинуваченого у кримінальному провадженні (справі), порушеному 12 липня 2016 року за фактом вчинення дій, що мають ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України. Предметом досудового розслідування та судового розгляду є вчинення ОСОБА_1 під час перебування його на посаді заступника начальника Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області дій, що можуть містити ознаки злочину, безпосередньо під час виконання ним покладених на нього обов`язків.

Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області є юридичною особо, що за формою власності належить до державної. Діяльність керівних посадових осіб управління безумовно становить суспільний інтерес, тому вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , перебуваючи на вказаній посаді в управління, на якого покладені функції державного архітектурно-будівельного контролю, мав бути відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості, а межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою. Оспорювана позивачем інформація стосується не приватного життя позивача, а його діяльності, що підтверджується проявом суспільного інтересу до особи позивача та його дій на посаді з боку журналістів.

Суд зобов`язаний надавати сюжету в цілому, а не виключним реченням чи словосполученням.

У справі, що переглядається, у контексті оскаржуваної інформації у цілому, з огляду на використані мовностилістичні засоби, судом першої інстанції було встановлено, що така інформація має характер оціночних та особистих суб`єктивних суджень журналістів за наслідками їх відвідування судового засідання у кримінальній справі, спілкування з учасниками справи, їх особистому сприйнятті діяльності управління, обставин справи, тривалості її розгляду. Крім того, така інформація не містить однозначного твердження про факт вчинення позивачем конкретного кримінального правопорушення, а тому у контексті цієї справи відсутні ознаки порушення презумпції невинуватості особи. Не встановлено, що сюжет в комплексі є упередженим чи створений автором (авторами) з певним умислом (бажанням настання негативних наслідків для позивача). В сюжеті містяться вставки із попереднього сюжету відповідача та пряма мова прокурора, захисника.

Крім того, відповідач упродовж 20 днів після поширення інформації (трансляції сюжету) не скористався належним йому правом на відповідь, яке передбачене статтею 277 ЦК України та статтею 43 Закону України «Про медіа».

Інформація, викладена в сюжеті відповідача, за своїм змістом фактично є громадською критикою у засобах масової інформації з приводу діяльності Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області, заступником начальника якого на той час був позивач, у ній викладені оціночні судження з використанням характерних мовностилістичних, художніх засобів та відповідної риторики, а тому колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, у тому числі про стягнення моральної шкоди, яка є похідною.

Рішення ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права, додержанням норм процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 березня 2025 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя

Судді