ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року місто Київ

Справа № 753/940/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/13521/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Желепи О. В. (суддя-доповідач), суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ларичев Валерій Вікторович, на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2025 року про повернення заяви про зміну предмету позову (постановлена у складі судді Каліушко Ф.А.)

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя

ВСТАНОВИВ

У провадженні Дарницького районного суду м. Києва з січня 2024 року перебуває вказана справа, у якій позивач просить визнати за ОСОБА_1 право власності на :

1) квартир за адресою: АДРЕСА_1 та кв. 90.

2) гаражного боксу в гаражно-будівельному кооперативі «Перемога» за адресою: АДРЕСА_2 , гараж НОМЕР_1 ;

3) грошових коштів на депозитному рахунку відритому в АТ «Ощадбанк»;

4) автомобілей: (а) Nissan Pathfinder НОМЕР_3; (б) Mercedes НОМЕР_4; (в) Audi НОМЕР_5.

24 квітня 2024 року позивач подав заяву про зміну предмету позову, у якій первинні позовні вимоги доповнені такими:

1) визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю. від 09.02.2015 в частині набуття ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_3 за власні кошти в особисту власність;

2) стягнути компенсацію за належну частку у спільному сумісному майні у розмірі 554 260 грн;

3) визнати за ОСОБА_1 право власності на депозитного рахунку, відкритого в АТ «ПриватБанк».

Позовні вимоги про визнання права власності на автомобілей замінено на вимогу про визнання права власності за ОСОБА_1 на автомобіль Nissan Pathfinder НОМЕР_3 та компенсацією за належну їй частку в автомобілях Mercedes НОМЕР_4 та Audi НОМЕР_5 (у зв`язку із їх продажем), з урахуванням також вартості автомобіля ACURA MDX (номер кузова НОМЕР_2 ) 2008 року випуску, що, за твердженням позивача також придбаний у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя.

Вимога про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_3 в частині набуття його ОСОБА_3 за власні кошти в особисту власність обґрунтована тим, що вказана квартира придбана у шлюбі, позивач згоди на її придбання не давала та ніколи не визнавала, що квартира є лише власністю відповідача. Нотаріус не встановив безспірність факту придбання квартири ОСОБА_2 за особисті кошти, щоб мати змогу посвідчувати цей договір на ім`я ОСОБА_2 без письмової згоди другого з подружжя.

Дарницький районний суд міста Києва протокольною ухвалою від 12 червня 2025 року відмовив у долученні заяви ОСОБА_1 про зміну предмету позову та повернув її.

Не погодившись із такою ухвалою Ларичев В.В. в інтересах ОСОБА_1 20 червня 2025 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при вирішенні питання щодо прийняття заяви про зміну предмету позову суд не дотримався норм процесуального права та неповно з`ясовав обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що, подаючи заяву про зміну предмету позову, позивач змінив спосіб розподілу спільного майна подружжя, додав одну матеріальну вимогу про визнання недійсним договору в частині вказівки в ньому про придбання майна в особисту власність , що не можна вважати зміною предмету та підстав позову, оскільки первісні обставини, які заявлялись при зверненні до суду не змінювались.

Посилається на те, що оскаржувана ухвала не містить мотивів, з яких суд дійшов висновків про відсутність підстав для прийняття заяви. Суд не зазначив в чому, на його думку, полягає одночасна зміна предмету і підстав позову, суд не послався на норму закону, яким керувався при прийняття оскаржуваної ухвали, а резолютивна частина судового рішення не містить роз`яснення про строк і порядок набрання ухвалою законної сили та порядку її оскарження.

Вказує, що на момент подання апеляційної скарги оскаржувана ухвала не була викладена окремим процесуальним документом. Тобто при постановленні оскаржуваної ухвали суд не дотримався вимоги закону щодо форми і змісту судового рішення.

У постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 756/12128/15-ц викладено висновок, що протокольна форма ухвали не впливає на можливість її оскарження в апеляційному порядку, якщо вона входить до переліку, передбаченого статтею 353 ЦПК України.

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 756/17968/21, процесуальним наслідком відмови у прийнятті заяви про зміну предмету позовних вимог є повернення такої заяви, й така ухвала, у свою чергу, може бути оскарження в апеляційному порядку.

Київський апеляційний суд ухвалою від 26 червня 2025 року відкрив апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, встановив учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подання відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Вказував, що збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.

Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві.

Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви.

З урахуванням цього, суд першої інстанції в ході підготовчого засідання, цілком правомірно зробивши висновок про те, що змінені у клопотанні позивачки від 24 квітня 2024 року позовні вимоги за своєю правовою сутністю є новими позовними вимогами по суді спору (зокрема, вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та стягнення з відповідача грошової компенсації).

Посилався на правові висновки Верховного Суду, викладені у від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19.

Київський апеляційний суд ухвалою від 17 липня 2025 року призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, посилаючись на ч. 3 ст. 369 ЦПК України та обставину введення суду в оману представником позивача, просив розгляд справи провести із викликом учасників справи.

Вирішуючи вказане клопотання колегія суддів дійшла таких висновків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а тільки тлумачили відповідні юридичні норми (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Жук проти України», заява № 45783/05).

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.

Отже, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Київським апеляційним судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.

ЄСПЛ неодноразово висловлювався з приводу відсутності публічних слухань у судах касаційної інстанції. Вочевидь, «публічний характер провадження у судових органах, згаданих у пункті 1 статті 6 Конвенції, захищає учасників справи від здійснення правосуддя таємно, поза контролем громадськості та є також одним із засобів збереження довіри до судів вищих і нижчих ланок. Публічність через прозорість, яку вона надає правосуддю, сприяє досягненню мети пункту 1 статті 6, а саме справедливому судовому розгляду, гарантія якого є одним із основних принципів будь-якого демократичного суспільства у сенсі Конвенції».

Проте, публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку, зокрема, і в суді касаційної інстанції. Так, у вказаній справі зазначена гарантія була забезпечена у судах першої й апеляційної інстанцій. Зокрема, тому ЄСПЛ не визнав порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції відсутність публічного розгляду у Федеральному суді Німеччини, який, як і Верховний Суд в Україні, вирішував винятково питання права (рішення від 08 грудня 1983 року в справі «Аксен проти Німеччини», заява № 8273/78).

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник не представив переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання.

У певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Київський апеляційний суд створив учасникам процесу у цій справі належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, в яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

З огляду на вказане, а також ураховуючи те, що сторони у справі вже надали аргументи на підтвердження своїх вимог або заперечень (в апеляційній скарзі та відзиву на неї), остання розглядатиметься без повідомлення та виклику учасників справи.

Отже, оскільки ЦПК України передбачає можливість розгляду справи у письмовому провадженні без виклику учасників справи, аргументи про розгляд справи за участю учасників справи (введення суду в оману представником позивача) є безпідставними та необґрунтованими (надуманими), а тому відсутня необхідність у виклику осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Підстав для розгляду справи в судовому засіданні за участю сторін немає.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, а також матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції скасуванню із направленням справи для продовження розгляду заяви з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: зокрема, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Як вбачається із протоколу судового засідання, його аудіозапису та ухвали підготовчого судового засідання від 12 червня 2025 року, відмовляючи в прийнятті заяви позивача про зміну предмету позову, суд першої інстанції послався на те, що вказана заява містить одночасно вимоги про зміну як предмету, так і підстав заявленого позову. При цьому зміною підстав позову суд вважав доповнення предмету підставою 203 та 215 ЦК України.

Колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною 3 ст. 49 ЦПК України передбачено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Частиною 1 ст. 189 ЦПК України передбачено, що завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

У справі, що переглядається, Дарницький районний суд м. Києва ухвалою від 31 січня 2024 року відкрив загальне провадження у справі та призначив підготовче засідання, яке було закрито лише ухвалою від 12 червня 2025 року.

Позивач звернулася із заявою про зміну предмету позову 24 квітня 2024 року, тобто у строк, передбачений законом для вчинення відповідної процесуальної дії.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Подібні висновки, викладені Верховним Судом у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) - правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин (пункт 95).

Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункти 81, 83, 84).

У постанові Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 909/243/18 зазначено, що предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносини, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 зазначено, що зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається (пункт 7.42).

Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

У справі, що переглядається, заявлено позов про поділ майна подружжя.

Підставою такого позову позивач визначила те, що вона із відповідачем перебувала у шлюбі, протягом якого вони набули у власність ряд рухомого й нерухомого майна. Оскільки таке майно зареєстровано на відповідача, а шлюб між сторонами розірвано, права позивачки на частину (половину) цього майна порушено й підлягають захисту шляхом поділу спільного майна подружжя.

Колегія суддів зауважує, що обставинами, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (підставою позову), є саме набуття спірного майна в період шлюбу за спільні кошти. Саме з цих підстав позивач вважає, що має право на половину спірного майна.

Подавши заяву про зміну предмету позову, позивачка указану підставу не змінила. Вона все так само стверджує про набуття спірного майна в період шлюбу за спільні кошти.

Натомість, змінився предмет позову, оскільки тепер позивачка просить в порядку поділу майна подружжя:

1) визнати за нею право власності на один зі спірних автомобілів та компенсувати половину від вартості інших автомобілів, що були продані відповідачем після подачі позову;

2) визнати за нею право на частину депозитного рахунку відповідача в іншому банку;

3) визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, лише в частині вказівки в договорі, що відповідач придбав квартиру в особисту власність за власні кошти.

Колегія суддів вказує, що доповнення позову вимогою про компенсацію коштів за належну позивачу частку у спільному майні не можна розглядати як зміну підстав позову, оскільки змінилася лише форма матеріально-правової вимоги щодо визнання права власності на половину спірних автомобілів, які після подачі позову були продані відповідачем.

Так само не є зміною підстав позову вказівка на інший (додатковий) рахунок відповідача в банку, право власності на половину в якому просить визнати за собою позивачка.

Зрештою, не є зміною підстав позову заявлення додаткової вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири в частині придбання квартири відповідачем за власні кошти в особисту власність з огляду на таке.

Дійсно, вимога про визнання недійсним договору, заявлена на підставі статей 203, 215 ЦК України, як це вважав суд першої інстанції, становило б також і зміну підстав позову. Однак суд першої інстанції не врахував, що позивачка просить визнати недійсним договір лише в частині вказівки у ньому про те, що квартира придбавається відповідачем за власні кошти в особисту власність.

Оскільки обставина набуття майна у спільну сумісну власність входить в предмет доказування в справі про поділ майна, то доповнення позову в цій частині входить до того ж предмету спору, заявленого з тих же підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Позивачка лише просить суд дослідити правомірність (законність та обґрунтованість) вказівки в цьому договорі на те, що квартира придбавається за особисті кошти відповідача, оскільки позивачка вважає, що спірна квартира також є спільним сумісним майном та підлягає поділу в межах цієї справи.

Колегія суддів зауважує, що у спорі про поділ майна подружжя до обставин, що підлягають з`ясування входить, зокрема, джерело коштів, за які придбавалося майно в період шлюбу, а тому саме в межах справи про поділ майна подружжя позивачка може довести факт придбання спірної квартири за спільні кошти та спростувати вказівку в договорі купівлі-продажу такої квартири на те, що вона придбавається відповідачем за власні кошти в особисту власність.

Заявлення окремого позову про визнання недійсним частини договору порушуватиме принцип процесуальної економії й призводить до фрагментації спору, що не сприятиме завданню цивільного судочинства.

Указана вимога спрямована виключно на усунення формальної перешкоди (посилання в договорі на придбання квартири за особисті кошти відповідача), яка заважає реалізувати первісну мету - поділу, зокрема цієї квартири. Заявлена вимога не має самостійної матеріально?правової мети, оскільки її зміст обмежується підтвердженням спільного режиму майна.

Безпідставним є посилання відповідача на висновки, викладені в постанові Верховного Суду, від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19, оскільки обставини в цій справі, та справі, що переглядається не є подібними. Зокрема у справі № 922/404/19 Верховний Суд установив, що «позовні вимоги у збільшеній його частині жодним чином не пов`язані, ані з предметом, ані з підставами позову в первісній редакції. При цьому заява позивача про збільшення позовних вимог є фактично поданням окремого позову із іншим предметом та підставами позову, що виключає можливість розгляду поданої позивачем заяви в якості збільшення розміру заявлених позовних вимог». Натомість, у справі, що переглядається, вимога про визнання недійсним договору в частині стосується тієї ж квартири, що була предметом первісних позовних вимог та спрямована на обґрунтування тих же підстав, що були заявлені у первісному позові.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2025 року про повернення заяви про зміну предмету позову постановлена із порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви ОСОБА_1 про зміну предмету позову.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд направляє справу для продовження розгляду та не ухвалює нове рішення, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 49, 374, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Клопотання ОСОБА_2 про розгляд апеляційної скарги з викликом учасників справи - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ларичев Валерій Вікторович, - задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2025 року про повернення заяви про зміну предмету позову - скасувати.

Справу направити до Дарницького районного суду міста Києва для продовження розгляду заяви ОСОБА_1 про зміну предмету позову.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова