Провадження №2/512/193/25
"31" липня 2025 р. с-ще Саврань
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Савранський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Брюховецького О.Ю.,

за участю секретаря Тімановського А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за цивільним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

04.03.2025 ОСОБА_1 до АТ «Одеський припортовий завод» про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 до 06.11.2023 перебував у трудових відносинах з АТ «Одеський припортовий завод». За час роботи заробітна плата виплачувалась шляхом перерахування на картковий рахунок Позивача відкритий в ПАО «МТБ Банк». Працюючи на підприємстві Позивач добросовісно виконував свою роботу, будь-яких зауважень або інших заходів дисциплінарного впливу до Позивача не застосовувалося. Одна, на час звільнення у відповідача перед позивачем виникла заборгованість з виплати заробітної плати у сумі 11 521,34 грн.

Указом президента України №64/2022 від 24.02.2022 та Законом України «Про затвердження воєнного стану в Україні» №2102-ІХ від 24.02.2022 введено військовий стан на всій території України строком на 30 діб, який в подальшому був продовжений відповідно до наступних Указів Президента України та Законів України про продовження строків дії воєнного стану.

Відповідно до Указу Президента України №65/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» була оголошена та проведена загальна мобілізація (далі - мобілізація).

Відповідно до зазначеного Указу Президента України мобілізація проведена на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Так позивач, був мобілізований до лав Збройних Сил України з 24.02.2022 та проходив службу до 18.08.2023. Під час служби приймав участь у бойових діях. Позивач не отримував заробітну плату за основним місцем роботи. ОСОБА_1 був звільнений з лав Збройних Сил України у зв`язку із захворюванням та подав заяву про звільнення з посади у АТ «Одеський припортовий завод».

Відповідно до наказу №550-К від 06.11.2023 ОСОБА_1 був звільнений з роботи 13.11.2023 однак у день звільнення належну йому заробітну плату не отримав.

Відповідно до довідки №133 від 14.01.2025 АТ «Одеський припортовий завод» вбачається, що заборгованість заробітної плати становить 11521,34 грн.

Так, позивач вважає, що сума заборгованості відповідача не відповідає дійсності оскільки до неї не входить сума за невикористану відпустку та сума яка розрахована відповідно до статті 119 КЗПП України.

ОСОБА_1 змушений звернутися до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача нараховану але не виплачену заробітну плату в сумі 11521,34 грн.; середній заробіток за весь час затримки; грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки та моральну шкоду в сумі 100000,00 грн.

Згідно зі статтею 33 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) автоматизованою системою документообігу суду, з урахуванням положень статей 36, 37 ЦПК України, було визначено головуючого суддю Брюховецького О.Ю. та передано йому вказану справу.

Ухвалою судді Савранського районного суду Одеської області від 06.03.2024 року відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання на 26.03.2025.

21.03.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача ОСОБА_2 в якому вона просила зменшити стягнення середнього заробітку за час виплати заробітної плати позивачу на 90% та відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн. з огляду на наступне.

Щодо вимоги позивача в частині стягнення з АТ «Одеський припортовий завод» на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, представник відповідача зазначає, що Верховний Суд України у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням №6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв?язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Представник відповідача зазначила, що між працівником та роботодавцем, на день звільнення не було спору з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором; також не було спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв?язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем.

Крім того, порушення АТ «Одеський припортовий завод» строків виплати заробітної плати позивачеві було допущено АТ «Одеський припортовий завод» з незалежних від нього причин, а саме: у зв?язку із введенням воєнного стану в країні на підставі Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, АТ «Одеський припортовий завод» змушене повністю зупинити виробництво і відвантаження хімічної продукції через незалежні від нього причини і, як наслідок, зупинки всього виробничого процесу, що призвело до повної відсутності джерел надходження коштів, різкого погіршення фінансово-економічного стану АТ «Одеський припортовий завод» та виникнення заборгованості з виплати заробітної плати працівникам заводу.

В Указі Президента України визначено, що у зв?язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасово обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості режиму воєнного стану, які передбачені статтею 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Тобто, вказаним Указом встановлена можливість обмеження конституційного права на працю, але в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

Пунктом 3 статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачає, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю та інші законодавчі акти, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим законом.

Пункт 3 статті 10 цього Закону України передбачає, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов?язання щодо строків оплати праці, якщо це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили.

Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов?язку виплати заробітної плати.

Відповідно до пункту 4 Закону, у разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

3 огляду на викладене, представник відповідача вважає, що АТ «Одеський припортовий завод» не порушило норми чинного законодавства, а саме статті 115 К3пП України.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівнику сум у строки, визначені статтею 116 КпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-11316, право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 К3пП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, провадження №14-623цс18, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов?язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника та до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов?язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов?язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 100000,00 грн. представник відповідача зазначає наступне.

Порушення АТ «Одеський припортовий завод» строків виплати заробітної плати позивачеві було допущено відповідачем з незалежних від нього причин.

Так, позивач зазначає, що він був позбавлений користуватися своїми грошовими коштами, у зв?язку з чим вимушений звертатися до суду." - відповідаючи на цей аргумент, представник позивача зазначає, що позивач жодного разу не звертався до відповідача для позасудового вирішення спору.

Крім того, представник відповідача наголошує на тому, що в силу пункту 3 статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заначено, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов?язання щодо строків оплати праці, якщо це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили. Відповідно до пункту 4 Закону, у разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. З огляду на викладене, вважаємо, що АТ «Одеський припортовий завод» не порушило норми чинного законодавства, а саме статтю 115 КЗпП України. Аргументи позивач про наявність у нього моральної шкоди від дій АТ "Одеський припортовий завод" є неналежними до трудового спору між позивачем та відповідачем, адже вони виражають факти з життя позивача, які не мають зв?язку з наявним трудовим спором позивача з АТ "Одеський припортовий завод" та є такими, що викликані військовою агресією російської федерації проти України. Також, твердження позивача про те що керівники АТ «Одеський припортовий завод» вчасно та у повному обсязі отримували свою заробітну плату" - наведені міркування позивача є необґрунтованими та не відповідають дійсності.

Відповідно, представник відповідача вважає, що недоцільно стягнути з АТ "Одеський припортовий завод" моральну шкоду на користь позивача в розмірі 100000,00 грн. (а.с.30-32).

25.03.2025 до суду надійшло клопотання представника позивача Грішина О.В. про відкладення розгляду справи на іншу дату (а.с.34).

Слухання справи відкладено на 15.04.2025.

31.03.2025 до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача адвоката Грішина О.В. з якої вбачається, що позивач не погоджується з позиціє відповідача з огляду на наступне.

Відповідно до умов Колективного договору та норм чинного законодавства (Закон України «Про оплату праці» - статей 14, 15) Позивачу заробітна плата виплачувалася шляхом перерахунку на картковий рахунок. Отже, відсутність або присутність позивача/працівника в день звільнення безпосередньо на території підприємства/відповідача не позбавляє відповідача обов?язку перерахувати кошти на рахунок позивача у день звільнення.

Жодного доказу про неможливість провести виплату (шляхом перерахування на картковий рахунок позивача) відповідач не надав.

Відповідач як на підставу у не виплаті посилається на введення воєнного стану в країні (Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 р.): «Крім того, порушення АТ «ОП3» строків виплати заробітної плати позивачеві було допущено АТ «ОПЗ» з незалежних від нього причин, а саме: у зв?язку із введенням воєнного стану в країні на підставі Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 р., АТ «ОП3» змушене повністю зупинити виробництво і відвантаження хімічної продукції через незалежні від нього причини і, як наслідок, зупинки всього виробничого процесу, що призвело до повної відсутності джерел надходження коштів, різкого погіршення фінансово-економічного стану АТ «ОПЗ» та виникнення заборгованості з виплати заробітної плати працівникам заводу.» Однак, яким саме чином введення воєнного стану заважало Відповідачу проводити розрахунки з позивачем жодного доказу щодо відсутності коштів на рахунках, у тому числі на захищених оплати праці Відповідач не надав.

Крім того, на думку позивача АТ «Одеський припортовий завод» здійснює діяльність з надання послуг з перевалки зернових вантажів на морські судна. Це дозволяє отримувати грошові кошти, що у свою чергу дозволяє своєчасно здійснювати виплату заробітної плати працівникам (а.с.49-53).

15.04.2025 до суду надійшло клопотання представника відповідача Дорофєєвої В.В. про відмову у задоволені позовних вимог в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн. з огляду на наступне. Позивач не надав жодних належних доказів на підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні.

Так, заборгованість Позивачу з виплати заробітної плати становить 11 521,34 грн., а позивач вважає справедливою сумою для відшкодування відповідачем 100 000,00 грн., що на думку представника відповідача, навіть при доведеності спричинення моральної шкоди Позивачу, є не обґрунтовано завищеною сумою для відшкодування. Адже виникає питання яким чином заборгованість у розмірі 11 521,34 грн. могла спричинити моральної шкоди обсягу щоб дорівнювати моральній шкоді в сумі 100 000,00 грн. (а.с.74-76).

Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 15.04.2025 клопотання представника позивача адвоката Грішина О.В. про витребування доказів задоволено ( а.с.84).

Слухання справи відкладено на 07.05.2025.

30.04.2025 до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача адвоката Грішина О.В. (а.с.87-89).

Слухання справи відкладено на 27.05.2025.

10.07.2025 до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача адвоката Грішина О.В. з яких вбачається про уточнення позовних вимог в яких позивач просить стягнути з відповідача на його користь загальну суму 409898,01 грн. з яких заробітна плата за вересень, жовтень, листопад, 2023 що становить 11521,34 грн.; середній заробіток за весь час затримки 89512,98 грн.; середній заробіток за березень 2022, серпень 2022, вересень 2022, жовтень 2022, листопад 2022, грудень 2022, січень 2023, лютий2023, березень 2023, квітень 2023, травень 2023, червень 2023, липень 2023, серпень 2023 208863,69 грн. (а.с.118-120).

Слухання справи відкладено на 23.07.2025.

23.07.2025 до суду надійшло клопотання представника відповідача Ковальського Ю.В. про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення слухання справи на іншу дату (а.с.130-131).

Слухання справи відкладено на 31.07.2025.

31.07.2025 позивач та його представник адвокат Грішин О.В. в судове засідання не з`явилися, однак представник адвокат Грішин О.В. пода клопотання в якому позовні вимоги підтримав та просив справу розглянути без його участі та без участі позивача (а.с.132).

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, про що свідчить довідка про доставку повістки до електронного кабінету у системі ЄСІТС (а.с.139).

Повно та всебічно проаналізувавши матеріали цивільної справи, суд встановив такі обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Згідно вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених статтей 77-80 ЦПК України.

Нормами статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Так, суд встановив, що згідно довідки №133 від 14.01.2025 вбачається що заборгованість із виплати заробітної плати АТ «Одеський припортовий завод» перед ОСОБА_1 становить 11521,34 грн.(а.с.9).

Згідно наказу №550-к від 06.11.2023 ОСОБА_1 звільнено за угодою сторін (а.с.9 на звороті).

Матеріали справи містять виписку ПАО «МТБ Банк» з рахунку приватного клієнта №/1216 (а.с.10 на звороті).

З копії трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 вбачається запис №13 від 13.11.2023 АТ «ОПЗ» про звільнення за угодою сторін (а.с.11-12).

В матеріалах справи міститься посвідчення ОСОБА_1 як Учасника бойових дій № НОМЕР_2 (а.с.14).

Відповідно до свідоцтва про хворобу №43/7/148 вбачається про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку ОСОБА_1 (а.с.15).

Матеріали справи містять витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на 21.02.2025 (а.с.20).

Представником позивача адвокатом Грішиним О.В. здійснено адвокатський запит до Фонду державного майна України (а.с.42).

Згідно наказу №236-к від 31.03.2022 В.о. голови правління-директора АТ «ОПЗ» вбачається про увільнення від роботи із збереженням місця роботи, посади і середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 /т.н. 11215/ - бійцю 1 класу ВГРЗ (а.с.77).

Відповідно до наказу №465-к від 18.09.2023 т.в.о голови Правління-директора АТ «ОПЗ» Ковальського Юрія працівник ОСОБА_1 вважається таким, що став до роботи 19.08.2023, в зв`язку з демобілізацією (а.с.78).

Також, матеріали справи містять копію заяви ОСОБА_1 згідно якої вбачається, що останній приступив до роботи з 19.08.2023 у зв`язку з демобілізацією (а.с.79).

З витягу наказу №230 від 18.08.2023 командира військової частини НОМЕР_3 вбачається про звільнення у запас ОСОБА_1 (а.с.80).

Крім того, матеріали справи містять: доповідну записку позивача (а.с.81), наказ №4917-о про надання відпустки ОСОБА_1 (а.с.82), наказ №4918-о про надання відпустки ОСОБА_1 (а.с.82), наказ №4919-о про надання відпустки ОСОБА_1 (а.с.82 на звороті), наказ №4920-о про надання відпустки ОСОБА_1 (а.с.82 на звороті), наказ №552-к від 06.11.2023 про надання відпустки ОСОБА_1 без збереження заробітної плати (а.с.82).

Згідно інформації АТ «ОПЗ» про нараховану заробітну плату за період 2019-2023 роки ОСОБА_1 вбачається, що у січні 2022 нараховано 13873,12 гн., у лютому 2022 15964,55 грн., у березні 2022 - 0,00 грн.; у квітні 2022 26264,85 грн.; у травні 2022 12775,35 грн.; у червні 2022 12219,90 грн.; у липні 2022 7712,05 грн.; у серпні 2022 0,00грн.; у жовтні 2022 8465,00 грн.; у листопаді 2022 0,00 грн.; у грудні 2022 0,00 грн.; в січні 2023 нараховано 0,00 грн.; в лютому 0,00 грн.; в березні 0,00 грн.; в квітні 0,00 грн.; у травні 0,00 грн.; у червні 0,00 грн.; у липні 0,00 грн.; у серпні 0,00 грн.; у вересні 13995,62 грн.; у жовтні 106,12 грн., у листопаді 385,65 грн.; у грудні 0,00 грн. (а.с.115).

Матеріали справи містять розрахунково-платіжна відомість працівника ОСОБА_1 (а.с.116), наказ №6700-о про надання відпустки; наказ №3352-о про надання відпустки; наказ №7577-о про надання відпуски; наказ №498-о про надання відпустки (а.с.117).

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Позивач в позові зазначає, що до теперішнього часу відповідачем не здійснено з ним повного розрахунку при звільненні.

Згідно з частиною 1 статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Як вказано у статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Суд встановив, що відповідачем всупереч вимог статті 116 КЗпП України позивачу не було виплачено у день звільнення належну суму.

У Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що: «зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 підтверджено, що згідно зі статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі невиконання обов`язку - наступає передбачена стаття 117 КЗпП відповідальність.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Суд встановив, що згідно наказу АТ «ОПЗ» №550-К від 06.11.2023 позивач був звільнений за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП (а.с.9 на звороті).

Також, матеріали справи містять копію трудової книжки із записом №13 про звільнення за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП (а.с.12).

Суд встановив, що відповідач не виплатив позивачу заробітну плату вказане підтверджується довідкою №133 від 14.01.2025 про заборгованість із виплати заробітної плати АТ «Одеський припортовий завод» перед ОСОБА_1 (а.с.9).

Отже, суд погоджується з твердженням позивача про вимоги в частині стягнення з відповідача нараховану але не виплачену заробітної плати за вересень, жовтень, листопад 2023 в сумі 11521,34 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки.

На думку позивача та його представника відповідач повинен виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за період з квітня 2022 по серпень 2023 років.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Представник відповідача вважає, що між працівником та роботодавцем, на день звільнення не було спору з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором; також не було спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв?язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем.

Крім того, порушення АТ «ОПЗ» строків виплати заробітної плати позивачеві, на думку представника відповідача, було допущено АТ «ОПЗ» з незалежних від нього причин, а саме: у зв?язку із введенням воєнного стану в країні на підставі Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 р., АТ «ОП3» змушене повністю зупинити виробництво і відвантаження хімічної продукції через незалежні від нього причини і, як наслідок, зупинки всього виробничого процесу, що призвело до повної відсутності джерел надходження коштів, різкого погіршення фінансово-економічного стану АТ «ОПЗ» та виникнення заборгованості з виплати заробітної плати працівникам заводу.

Отже, позивач був мобілізований до лав Збройних Сил України з 24.02.2022.

Статтею 17 Конституції України регламентовано, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно зі статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, затвердженими відповідними законами України дія воєнного стану продовжувалася та діє на теперішній час.

Відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України визначено, що за працівниками, направленими для проходження базової військової служби, призваними на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

В редакції норми, що були чинними станом на 24.02.2022 року передбачено, що період строкової військової служби, період служби за контрактом є періодами, упродовж яких за працівником зберігається місце роботи, посада і середній заробіток та які враховуються при розрахунку стажу роботи.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Статтею 40 Кодексу законів про працю України визначено підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця.

Додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з окремими категоріями працівників за певних умов визначено статтею 41 Кодексу законів про працю України.

Крім підстав, передбачених статтею 41 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадках, зокрема неможливості забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій (пункт 6).

Розірвання договору у випадках, передбачених пунктами 4 і 6 частини першої цієї статті, проводиться, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (частина 4 статті 41 Кодексу законів про працю України).

Частиною 7 статті 49-2 Кодексу законів про працю України визначено, що вивільнення працівників відповідно до пункту 6 частини першої статті 41 цього Кодексу здійснюється в такому порядку: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 10 календарних днів; не пізніше ніж за 10 календарних днів до запланованого вивільнення працівників первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини вивільнення, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. У разі якщо вивільнення працівників є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», роботодавець за 10 календарних днів до проведення звільнення повідомляє державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників, а також протягом п`яти календарних днів проводить консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведення їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Враховуючи зміст вказаних вище норм, послідовне та логічне їх тлумачення дають підстави стверджувати, що обов`язковою умовою для звільнення за цією підставою (пункт 6 частини першої статті 41 КЗпП) має бути об`єктивна неможливість забезпечувати працівника роботою, визначеною трудовим договором та трудовою функцією, яка безпосередньо пов`язана з повним знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій.

Тобто, таке знищення чи відсутність умов повинні бути безпосереднім наслідком бойових дій.

Положеннями статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Однак, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження знищення засобів виробництва та майна роботодавця, відсутність організаційних та технічних умов для роботи внаслідок бойових дій.

Заперечуючи проти позову відповідач вказував на неможливість здійснення діяльності у зв`язку з наявністю військового стану.

Факт введення в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану є загальновідомим.

Існування воєнного стану автоматично не означає знищення (відсутність) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій. При цьому суд зауважує, що пункт 6 частини першої статті 41 КЗпП України не містить умов за яким трудовий договір може бути розірваний з ініціативи роботодавця у зв`язку із нерентабельністю внаслідок того, що установа фактично не працює чи неможливістю роботодавця організувати безпеку працівникам тощо.

Згідно наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22 грудня 2022 року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією», в редакції чинній на час звільнення позивачки з роботи, м. Одеса до переліку таких територій включена не була.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Статтею 2 Закону № 2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Кодексом законів про працю України надано визначення трудового договору.

Так, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Глава VII Закону № 2232-ХІІ врегульовує особливості призову під час мобілізації.

Згідно з частиною другою статті 39 Закону громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема частиною третьою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Частиною третьою статті 119 КЗпП України (у редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу; військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, внесено зміни та у частині третій статті 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Таким чином, із набранням чинності Закону № 2352-IX відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом тобто з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади.

Відтак, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом (18 липня 2022 року). З 19 липня 2022 року правові підстави для збереження середнього заробітку за таким працівником відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 червня 2023 року (справа № 172/666/22) та від 28 червня 2023 року (справа № 753/12209/22).

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплені в статті 21 КЗпП України, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату на виконану ним роботу, визначену трудовою угодою.

Позивач у цій справі не виконує роботу, визначену трудовим договором між ним та відповідачем, унаслідок призиву на військову службу, а отримує грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі.

Як вбачається з довідки за березень 2022 позивачу не була нарахована середня заробітна плата.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов?язана відповідна виплата.

Отже, середня заробітна плата становить - (13 873,12 + 15 964,55): 2 = 14 918,83 грн.

Крім того, суд зауважує, що звільнивши з 19 липня 2022 року роботодавців від обов`язку з виплати щомісячного забезпечення мобілізованим працівникам, 28 лютого 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», згідно з якою компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.

З урахуванням змін у законодавстві, які набрали чинності на момент розгляду справи, суд вважає обґрунтованим часткове задоволення позовних вимог, у тому числі у частині стягнення середнього заробітку лише за березень 2022, що становить 14918,83 грн., відповідно до актуальної редакції законодавчих норм.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача.

Позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн.

Суд зазначає, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При вирішенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ст. 23 ЦК України).

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень статті 1167 ЦК України компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому суд враховує, що моральну шкоду зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до частини 3 статті 23 ЦК України, суд враховує характер вчиненого діяння відповідача, яке характеризується неумисною формою вини, тяжкість фізичних та душевних страждань позивача.

Крім того, порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.

Під час судового розгляду встановлено, що дії відповідача щодо невиплати позивачу заробітної плати призвели до порушення його законних прав, завдали моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд враховує, що відшкодування моральної шкоди позивачу повинна бути адекватною та відповідати принципу співмірності, а не розглядатися як спосіб збагачення за рахунок роботодавця.

Крім того, судом встановлено, що невиплата заробітної плати ОСОБА_1 є порушенням прав позивача щодо трудових правовідносин. До суду позивачем надано свідоцтво про хворобу (а.с.15) та посвідчення Учасника бойових дій № НОМЕР_4 (а.с.21).

Згідно до статті 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Вимоги до доказів встановлені статтею 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із статті 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно статті 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до частин 3, 6 статті 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Таким чином суд вважає, що обставини позовних вимог знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають частковому задоволенню.

Так, оцінюючи в сукупності встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про те, що внаслідок невиплати заробітної плати, позивачу, який зазнав душевних страждань, було завдано моральну шкоду та порушено звичний ритм його життя, а тому враховуючи вимоги справедливості, добросовісності, суд приходить до висновку, що вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з присудженням до стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн.

Відповідно до частин 1, 2, 6, 8 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову-на відповідача; 2) у разі відмови в позові -на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Беручи до уваги те, що позивач має пільги щодо сплати судового збору, передбачені статті 5 Закону України "Про судовий збір", ураховуючи часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку та стягнення моральної шкоди, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору.

Оскільки позивачем подано позовну заяву через ЄСІТС, то згідно частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (1211,20 грн.*0,8 = 968,96 грн.).

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог позивача, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судові витрати у виді судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог (13,04%), що становить 252,70 грн. (1937,92 х13,04%:100%).

Керуючись статтями 12, 13, 259, 263-265, 268, 279 ЦПК України, статтями 94, 96, 97, 106, 237-1 КЗпП України, суд,

УХВАЛИВ:

Цивільний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» (юридична адреса м. Південне, вул. Заводська, 3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) нараховану, але не виплачену заробітну плату за вересень 2023, жовтень 2023, листопад 2023 у сумі 11521,34 грн.; середній заробіток за березень 2022 році у сумі 14918,83 грн. та моральну шкоду у сумі 5000,00 грн., а всього на суму 31440,17 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» (юридична адреса м. Південне, вул. Заводська, 3 ) на користь держави на розрахунковий рахунок №UА0026001, КЕКД 22030106, отримувач - ГУК у м.Києві /м.Київ/, банк отримувач Казначейство України (ЕАП), судовий збір в сумі 571,69 грн.

В іншій частині позову позивачу відмовити.

Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений і підписаний головуючим суддею 05.08.2025.

Суддя: О.Ю. Брюховецький