Житомирський апеляційний суд
Категорія 35 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

справу №295/14953/24 за заявою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сидорової Юлії Вікторівни про забезпечення позову

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ромавуд-Україна» про стягнення суми штрафу за порушення умов договору

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Сидоровою Юлією Вікторівною,

на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 22 листопада 2024 року, яка постановлена під головуванням судді Кузнєцова Д.В. в м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 через адвоката Сидорову Юлію Вікторівну звернувся до суду з заявою про забезпечення позову. Просив накласти арешт на грошові кошти, які знаходяться на всіх рахунках, відкритих у будь-яких банківських або інших фінансово-кредитних установах, та належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Ромавуд-Україна» (далі - ТзОВ «Ромавуд-Україна») в межах суми 674 100 грн.

Заява обґрунтована тим, що 01 лютого 2024 року між ТзОВ «Ромавуд-Україна» (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник) укладений договір про виконання робіт №1. Відповідно до умов договору виконавець зобов`язується за власний кошт та у встановлені договором строки виконати роботи по ремонту (відновленню) модульного будинку, придбаного змовником за договором купівлі-продажу від 02 березня 2023 року, до придатного до проживання стану. Станом на день подачі позовної заяви виконавець не виконав роботи та порушив умови договору щодо строків виконання робіт, а тому відповідно до умов договору має сплатити замовнику штраф. Загальна сума штрафу становить 674 100 грн. Відповідач свої зобов`язання по відновленню модульного будинку не виконує, а тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення штрафу за порушення умов договору. У зв`язку з недобросовісною поведінкою відповідача, невиконанням взятих на себе зобов`язань протягом тривалого часу, у позивача є всі підстави вважати, що у випадку задоволення позовної заяви відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду, як наразі ухиляється від виконання своїх зобов`язань за договором та сплати штрафу. Накладення арешту на кошти та майно відповідача в розмірі заявлених позовних вимог не буде перешкоджати господарській діяльності, оскільки відповідно до фінансової звітності відповідача його обороти за 2023 рік становлять 3 170 500 грн, що значно перевищує розмір заявлених позовних вимог.

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 22 листопада 2024 року заява про забезпечення позову залишена без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 , не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, через представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та постановити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові кошти, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення. У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2023 року в справі №904/1934/23 зазначено, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, та відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 03 березня 2023 року в справі №905/448/22. За таких обставин, у разі звернення із позовом про стягнення грошових коштів, саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить позивач, зокрема, і ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову створять перешкоди його господарській діяльності. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2022 року в справі №905/446/22. Позивач та відповідач уклали договір №1 про виконання робіт від 01 лютого 2024 року. Відповідно до умов цього договору, відповідач зобов`язався виконати роботи по відновленню модульного будинку до придатного для проживання стану. Строк виконання робіт встановлений до 01 травня 2024 року, але відповідач не виконав вказані умови договору в строк. Численні переговори між сторонами не призвели до спонукання відповідача виконувати умови договору. У зв`язку з недобросовісною поведінкою відповідача, невиконанням взятих на себе зобов`язань протягом тривалого часу, у позивача є всі підстави вважати, що у випадку задоволення позовної заяви відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду, а тому припущення позивача щодо невиконання рішення суду в майбутньому є обґрунтованими. Вимога суду про надання позивачем доказів щодо очевидних речей - доведення нічим необмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном свідчить про застосування завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. Позивачем надані докази листування з відповідачем, направлення листів на електронну пошту, зазначену в договорі, а також докази направлення та отримання вимоги про необхідність сплати штрафу, але сторона відповідача досі не виконує зобов`язання щодо виконання робіт за договором та щодо сплати штрафу. У разі звернення із позовом про стягнення грошових коштів, саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить позивач, зокрема і ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову створять перешкоди його господарській діяльності. Суд першої інстанції зазначив в ухвалі, що оскаржується, про те, що позивач не надав конкретного переліку номерів рахунків, що були відриті у банківських установах, а також документів, які підтверджують належність таких рахунків відповідачу. Жодних вимог щодо зазначення такої інформації у заяві про забезпечення позову, як передумови накладення судом арешту на кошти, ЦПК України не містить. Захід забезпечення позову у вигляді арешту на грошові кошти має бути вжитий відносно всіх наявних у відповідача рахунків в усіх банківських установах у межах ціни позову. Не надання суду інформації щодо наявних у відповідача рахунків не може бути підставою для відмови у застосуванні заходу забезпечення у вигляді арешту на грошові кошти. Положення Закону України «Про виконавче провадження» (зокрема, частина третя ст.18) свідчать про те, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець має право накладати арешт саме на кошти боржника, що містяться на його рахунках у банківських установах, а не на рахунки боржника. Інформація про наявність банківських рахунків, їх реквізити та рух коштів становлять банківську таємницю, з огляду на норми ст.1076 ЦК України та Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

У судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Сидорова Ю.В. апеляційну скаргу підтримала та просить її задовольнити, - ухвали суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ТзОВ «Ромавуд-Україна» адвокат Козирєв І.М. апеляційну скаргу не визнав та просить у її задоволенні відмовити, а ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволеною з наступних підстав.

Відповідно до частин першої та другої ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (п.3 частини першої ст.151 ЦПК України).

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, із якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

Види забезпечення позову визначені положеннями ст.150 ЦПК України та до них належать, зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі №381/4019/18 виснувано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20, під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. За таких обставин, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову в конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне застосування видів забезпечення позову може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести ту обставину, що існує загроза порушення її прав та законних інтересів й що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду. При цьому, існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Навіть, якщо б була доведеною обставина наявності інших справ, то сама по собі ця обставина без підтвердження заборгованості зі сплати податків та за відсутності судових рішень про стягнення заборгованості беззаперечно ще не може свідчити про фінансову неспроможність відповідача - юридичної особи, а лише є підтвердженням здійснення суб`єктом господарювання своєї статутної діяльності. Натомість безпідставне накладення арешту на грошові кошти ТзОВ «Ромавуд-Україна», які знаходяться на його рахунках, може перешкодити здійсненню відповідачем господарської діяльності та своєчасному виконанню останнім своїх договірних зобов`язань, що суперечить меті забезпечення позову. Також у матеріалах справи відсутні докази про відчуження відповідачем майна, що може знаходиться на його балансі.

Правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 11 грудня 2023 року в справі №904/1934/23, не є релевантним до спірних правовідносин через відмінність обставин справи. Так, у справі №904/1934/23 були заявлені вимоги про стягнення боргу, неустойки та відповідальності за ст.625 ЦК України, а у цій справі №295/14953/24 заявлені вимоги про стягнення лише неустойки, які обґрунтовані порушенням відповідачем договірних зобов`язань, у вигляді штрафу в сумі 674 100 грн.

Отже, не доведено, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Проаналізувавши зміст позову, розглянувши подану представником позивача заяву про забезпечення позову, виходячи із пов`язаності заходів забезпечення позову з предметом спору, співмірності таких заходів заявленій вимозі і відповідності виду забезпечення позову позовній вимозі, суд першої інстанції правильно вважав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту в межах суми позову такою, що не підлягає задоволенню, оскільки заявником не доведено співмірності виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам, та рівноцінності заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог. Заява про забезпечення позову є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в майбутньому.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення питання про забезпечення позову.

Скаржник не довів обставини, на які посилався, як на підставу своєї апеляційної скарги. Жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надано.

Із огляду на викладене вище, суд першої інстанції розглянув питання про забезпечення позову з додержанням норм процесуального права. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на переоцінці та незгоді з відмовою судом першої інстанції у забезпеченні позову. Ухвала суду першої інстанції залишається без змін, що відповідає положенням ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Сидоровою Юлією Вікторівною, залишити без задоволення.

Ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 22 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуюча Судді: