ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/330/25 Справа № 208/18/20 Суддя у 1-й інстанції - Івченко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу Кам`янської міської ради Дніпропетровської області на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року у цивільній справі за позовом Кам`янської міської ради Дніпропетровської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог, щодо предмету спору: ОСОБА_3 , Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Кам`янської міської ради, Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Красношлик Віктор Вікторович про визнання недійсним договору поділу станції технічного обслуговування, скасування рішення державного реєстратора та знесення самочинно збудованих об`єктів нерухомості (суддя першої інстанції Івченко Т.П., повний текст рішення складено 16 травня 2024 року),

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року Кам`янська міська рада звернулась до Заводського районного суду мм. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог, щодо предмету спору: ОСОБА_3 , Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Кам`янської міської ради, Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Красношлик Віктор Вікторович про визнання недійсним договору поділу станції технічного обслуговування, скасування рішення державного реєстратора та знесення самочинно збудованих об`єктів нерухомості, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог від 29 грудня 2020 року позивач просив:

Визнати недійсним договір від 04.07.2017 про поділ станції технічного обслуговування та магазину непродовольчих товарів, що в цілому складається з приміщень: Б-1- гаражу, площею 210,6 кв.м, В-1 гаражу, магазину запасних частин та аксесуарів для автомобілів та побутових приміщень площею 181,9 кв. м., 1-3 огорож, знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , укладеного між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Красношликом Віктором Вікторовичем.

Скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на станцію технічного обслуговування, загальною площею 210,6 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1034) з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_2 на вказаний об`єкт нерухомого майна (номер запису про право 21222741).

Скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на станцію технічного обслуговування та магазин непродовольчих товарів, загальною площею 181,9 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 104), з одночасним припиненням речових прав на вказані об`єкти нерухомого майна (номер запису про право 21223810).

Зобов`язати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 знести за власний рахунок самочинно збудовані ними об`єкти нерухомого майна а саме:

станцію технічного обслуговування Б-1, загальною площею 210,6 кв.м, частини огорожі № 1, 1/2 частина воріт №2, ворота 3, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

станцію технічного обслуговування В-1 та магазин непродовольчих товарів, загальною площею 181,9 кв. м., частини огорожі № 1,1/2 частини воріт № 2., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

станцію технічного обслуговування В-1 та магазин непродовольчих товарів, загальною площею 181,9 кв. м., частини огорожі № 1,1/2 частини воріт № 2., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати відсутнім право користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер :02:013:0014) загальною площею 0,1277 га.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Із вказаним рішенням суду не погодилась Кам`янська міська рада, та подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що воно ухвалено з порушення норм матеріального та процесуального права, а також без врахування та дослідження всіх обставин справи.

Мотивована скарга тим, що позовні вимоги, які заявлені позивачем щодо скасування державної реєстрації та скасування договору поділу, стосується лише тих реєстраційних дій, які були проведені відповідачами, на підставі скасованого рішення.

Зазначає, що відповідачі провели реєстраційні дії щодо реєстрації прав власності по частини за кожним окремо, на підставі скасованого рішення суду від 11.08.2008 року по справі №2-2281/08, яке є незаконним.

Вказує, що відомості щодо дотримання відповідачами під час будівництва спірного об`єкту, відповідних норм закону, відсутні.

Наголошує на тому, що місцевим судом при дослідженні документів щодо належності права власності відповідачів, а саме договорів зареєстрованих на Придніпровській товарній біржі від 15.12.2000 року та 13.06.2001 року, не було з`ясовано чи наявні у БТІ, органу який посвідчував дані правочини та який фактично надавав копії договорів до суду, копії або оригінали правовстановлюючих документів, на підставі яких вчинялись спірні правочини.

Представник Кам`янської міської ради Тарасюк О.Л. просив рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник Кам`янської міської ради Тарасюк О.Л. у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Стребіж А.О. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно архівних даних ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» право власності на об`єкт нерухомого майна монтажна дільниця з гаражами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю Дніпропетровського виробничо-технічного підприємства Укрчерметавтоматика, на підставі Договору купівлі-продажу від 14.05.1993 р., реєстр № 4-3796, посвідченого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою (т.2 а.с.172 на звороті- 175)

29.01.2001 р. зареєстровано перехід права власності від ТОВ ДВТП Укрчерметавтоматика до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2000 р., № 81-НД/81-Н, зареєстрованого Придніпровською товарною біржею 23/100 частини (т.2 а.с.176 на звороті- 177).

20.06.2001 р. зареєстровано перехід права власності від ТОВ ДВТП Укрчерметавтоматика до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 13.06.2001 р., № 23-НД/23-Н, зареєстрованого Придніпровською товарною біржею 7/100 частини (т.2 а.с.177 на звороті- 178).

14 вересня 2001 року рішенням сесії Дніпродзержинської міської ради № 393 «Про затвердження матеріалів інвентаризації (закріплення), вилучення, відведення (надання) земельних ділянок юридичним та фізичним особам», було задоволене клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про надання земельної ділянки в користування на умовах оренди.

22.10.2001 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 «Орендарями» та Дніпродзержинською міською радою (Орендодавцем) укладено договір оренди земельної ділянки строком до 14.09.2011 року, згідно якого «Орендодавець» надає, а «Орендар» приймає у строкове, платне володіння і користування земельну ділянку загальною площею 0,1277 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , згідно з планом земельної ділянки. Земельна ділянка передана з метою несільськогосподарського використання для розміщення гаражу - 0,0237 га та земель транспорту - 0,1040 га. Договір оренди земельної ділянки укладений строком до 14.09.2011 року (т.2 а.с. 189 на звороті-191).

09.12.2003 p., Відповідачі звернулися до міського голови із письмовою заявою про надання дозволу на будівництво гаражу і магазину запасних частин та аксесуарів для автомобілів і побутових приміщень. На замовлення відповідачів НВП «Інтерресурси» було виконано проектну пропозицію будівництва гаража, магазину запчастин та аксесуарів для автомобілів і побутових приміщень за вказаною адресою, узгоджену із головним архітектором міста 12.03.2004р.

24.06.2004 року згідно рішення виконавчого комітету Дніпродзержинської (Кам`янської) міської ради № 428 було надано дозвіл ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на будівництво гаражу, магазину запасних частин та аксесуарів для автомобілів і побутових приміщень загальною площею 181,9 кв. м, які входять до складу належних ним 30/100 частин монтажної дільниці з гаражами, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (т.2 а.с.187-188)

Після отримання вказаного рішення відповідачі здійснили будівництво об`єктів нерухомого майна та провели інвентаризаційні роботи, про що було складено технічний паспорт на дані об`єкти.

Державним проектним інститутом «Дніпродзержинськцивілпроект», представниками якого було зроблено технічний висновок по обстеженню та оцінці технічного стану будівельних конструкцій, відповідності будівлі вимогам нормативних документів (СниП, ДБН), будівельним, технологічним, санітарним та протипожежним нормам, визначення можливості подальшої експлуатації об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно висновків, виконаних у березні 2006 року, зведена будівля гаража і магазина автозапчастин виконана без порушень діючих будівельних норм та правил, використані конструкції знаходяться в нормальному стані, придатні для подальшої експлуатації. Виходячи з наведеного, ДПІ «Дніпродзержинськцивілпроект» вважає можливим подальшу безпечну експлуатацію будівлі (т.2 а.с.188 на звороті)

31.01.2006 року відповідачі звернулись до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська з позовною заявою про визнання права власності на самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна.

Рішенням Заводського районного суду м Дніпродзержинська від 19.10.2006 року за відповідачами визнано право власності на самовільно забудоване майно, яке складається з будівлі В-1 - гаражу, магазину запасних частин та аксесуарів для автомобілів і побутових приміщень загальною площею 181,9 кв. м, які входять до складу належних ним 30/100 частин монтажної дільниці з гаражами, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (т.2 а.с.197-198).

Обласним комунальним підприємством «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» було здійснено реєстрацію права спільної сумісної власності на 30/100 частин монтажної дільниці з гаражами, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 на підставі рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 19.10.2006 рок за реєстровим номером 7257555, номер запису 240 у книзі 3 (т.2 а.с.198 на звороті).

Обласним комунальним підприємством «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» було здійснено реєстрацію права спільної сумісної власності на 30/100 частин монтажної дільниці з гаражами, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 на підставі рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 19.10.2006 рок за реєстровим номером 7257555, номер запису 240 у книзі 3 (т.2 а.с.199).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2020 року апеляційну скаргу виконавчого комітету Кам`янської міської ради Дніпропетровської області задоволено. Заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 жовтня 2006 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі №2-2018-06 частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно; ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2020 року скасовано; справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17.08.2021 року у справі №2-2018-06 було відмовлено Виконавчому комітету Камўянської міської ради Дніпропетровської області у відкриті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на заочне рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19.10.2006 року по справі за позовам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно.

14.08.2007 року рішенням Виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради № 77 «Про зміну поштової адреси» в результаті розгляду клопотання громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було вирішено змінити поштову адресу: 30/100 частин монтажної дільниці з гаражами з АДРЕСА_3 на адресу: АДРЕСА_1 .

23.07.2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська з позовною заявою до виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради про виділ із спільного часткового нерухомого майна в самостійний об`єкт з окремою поштовою адресою.

11.08.2008 року рішенням Заводського районного суду м Дніпродзержинська позовні вимоги були задоволені в повному обсязі, було визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право власності на самовільну забудову, яка складалась з будівлі В-1 - гаражу, магазину запасних частин а аксесуарів для автомобілів і побутових приміщень загальною площею181,9 кв. м. Таким чином, рішенням Заводського районного суду м Дніпродзержинська від 19.10.2006 року, крім вказаних об`єктів нерухомості будівлі В-1, було без будь-яких правових підстав додатково визнане за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право власності на новостворені об`єкти нерухомого майна, а саме: частини будівлі гаражу Б-1, що складається з приміщень III, VI, загальною площею 210, 6 кв.м. (т.2 а.с.201-202)

Обласним комунальним підприємством «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» було здійснено реєстрацію права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 11.08.2008 рок за реєстровим номером 24507358, номер запису 1201 у книзі 10 (т.2 а.с.202 на звороті).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 11 серпня 2008 року скасоване та ухвалене нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради відмовлено в повному обсязі.

04.07.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір про поділ станції технічного обслуговування та магазину непродовольчих товарів, що є у спільній частковій власності, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Красношликом В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1025 (т.1 а.с. 13-14).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено, а матеріалами справи спростовано, обставини викладені у позові.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що, оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 ЦК України, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими ЦК України та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення ЦК України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

наявність підстав для оспорення правочину;

встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів.

Відповідно до чч. 2,3 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використанні в процесі цього будівництва (створення майна).

Частиною 7 ст.34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що виконання будівельних робіт без відповідного документа, передбаченого цією статтею, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом

Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Тобто для того, щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач у справі має довести, що такий правочин саме в момент його укладання, зокрема, суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) зазначено, що:«Велика Палата Верховного Суду зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19)).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19 (провадження №61-8593св21)).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі №761/12692/17 (провадження №61-37390свп18)).

Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/ встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанови Верховного Суду від 10 липня 2024 року в справі № 201/3274/21 (провадження № 61-4014св23), від 22 листопада 2023 року в справі № 128/1878/20 (провадження № 61-2477св23)).

У ЦК України закріплений підхід, за якого оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

З матеріалів справи вбачається, що однією з позовних вимог позивача була визнати недійсним договір від 04.07.2017 про поділ станції технічного обслуговування та магазину непродовольчих товарів, що в цілому складається з приміщень: Б-1- гаражу, площею 210,6 кв.м, В-1 гаражу, магазину запасних частин та аксесуарів для автомобілів та побутових приміщень площею 181,9 кв. м., 1-3 огорож, знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , укладеного між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Красношликом Віктором Вікторовичем.

Матеріалами справи встановлено, що позивач Кам`янська міська рада стороною у вказаному правочині не була, а також не вказано, як саме спірний правочин впливає на права позивача, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку відмовивши у задоволенні цієї позовної вимоги, з тих підстав, що позивач не є стороною спірного правочину.

Належних і достатніх доказів на підтвердження порушення своїх прав позивачем у порушення вимог статті 81 ЦПК України суду не надано.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України).

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В абзаці третьому частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом), зокрема, встановлювалося, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що зазначене положення закону обумовлено тим, що суд вирішує спір про право. Скасування державної реєстрації речових прав повинно бути пов`язано з підставою для проведення такої реєстрації, з одночасним визнанням того, хто набуватиме це право. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності. Під час розгляду справ цієї категорії суд повинен надати оцінку всім обставинам, які мали місце при зверненні стягнення на іпотечне майно. Тим самим суд визначає: (а) неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник (адже саме ці дії призвели до внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно цих відомостей); (б) тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому (в) в цієї особи відсутнє право власності, а отже (г) право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить. Вирішивши наявний між сторонами спір про право на користь позивача, суд тим самим в мотивувальній частині рішення виснував, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, правильно застосувавши положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що положення Закону № 1952-IV регламентують процедуру внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, державний реєстратор повинен керуватися положеннями Закону № 1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення. Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у чинній нині редакції) передбачено, що якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав. Чинна нині редакція абзацу другого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV встановлює, що у разі якщо в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. Чинне нині положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. Таким чином, порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований чинними нині абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV. Отже, якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем. При цьому, в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV, відомості про право власності відповідача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення».

Матеріалами справи встановлено, та не заперечується учасниками справи, що рішенням Заводського районного суду м Дніпродзержинська від 19.10.2006 року за відповідачами визнано право власності на самовільно збудоване майно, яке складається з будівлі В-1 - гаражу, магазину запасних частин та аксесуарів для автомобілів і побутових приміщень загальною площею 181,9 кв. м, які входять до складу належних ним 30/100 частин монтажної дільниці з гаражами, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

На підставі вищезазначеного рішення ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» було здійснено реєстрацію права спільної сумісної власності на 30/100 частин монтажної дільниці з гаражами, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 на підставі рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 19.10.2006 рок за реєстровим номером 7257555, номер запису 240 у книзі 3, та реєстрацію права спільної сумісної власності на 30/100 частин монтажної дільниці з гаражами, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 на підставі рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 19.10.2006 рок за реєстровим номером 7257555, номер запису 240 у книзі 3.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2020 року заочне рішення Заводського районного суду м Дніпродзержинська від 19.10.2006 року було скасовано, а у задоволенні позову було відмовлено у повному обсязі.

Постановою Верховного Суду від 27 січня 2021 року ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2020 року було скасовано та передано справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17.08.2021 року у справі №2-2018-06 було відмовлено Виконавчому комітету Камўянської міської ради Дніпропетровської області у відкриті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на заочне рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19.10.2006 року по справі за позовам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно.

Згідно ч.5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до висновку якого дійшла колегія суддів ВС/КЦС у постанові від 09.12.2019 прийнятій за результатами розгляду справи №337/1253/16-ц, преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Таким чином, оскільки заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 жовтня 2006 року у справі №2-2018-06 на підставі якого відповідачі набули право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог, щодо скасування держаної реєстрації права власності, оскільки відповідний запис вноситься у разі зміни власника, скасування рішення на підставі якого було його здійснено та інше, а у даному випадку рішення не скановано, а отже дана позовна вимога задоволенню не піддягає як і не підлягає задоволенню вимога, щодо знесення самочинного об`єкту нерухомого майна, оскільки, даний нерухомий об`єкту було зареєстровано у визначений Законом порядок.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

ЄСПЛ неодноразово акцентував увагу на тому, що принципи змагальності та рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять його в явно гірше становище порівняно з його опонентом. Крім того, суд, який розглядає справу, повинен сам дотримуватися принципу змагальності на підставі обґрунтування або заперечення, висловленого ним за власною ініціативою (рішення ЄСПЛ від 14 січня 2021 року у справі «Гусєв проти України»).

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У цій статті гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року).

.В абзаці десятому пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Враховую викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що місцевим судом при ухваленні оскаржуваного рішення було дотримано норми як матеріального так і процесуального права, та у повному обсязі надано належну оцінку наявним у справі доказам, а отже рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Таким чином, колегія суддів за результатами апеляційного розгляду справи вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом надана відповідна правова оцінка.

Висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Позивачем належним чином не спростовано наведені у даному рішенні обставини, а тому апеляційний суд вважає, що районний суд дійшов обґрунтованого висновку відмовивши у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).,

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Кам`янської міської ради Дніпропетровської області залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 17 липня 2025 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи