Дата документу 16.07.2025 Справа № 334/369/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/369/17 Головуючий у 1-й інстанції: Турбіна Т.Ф.
Провадження № 22-ц/807/1248/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кочеткової І.В.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Камаловій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_1 , ОСОБА_6 в особі законного представника ОСОБА_1 , третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення.

В обґрунтування позову зазначала, що 24.06.2016 року між позивачкою і ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно п. 4.3 договору сторони передбачили, що у строк до 03.07.2016 продавець зобов`язується знятися з реєстрації місця проживання, у строк до 24.09.2016 звільнити квартиру від речей домашньої обстановки і вжитку, та надати її для безперешкодного користування покупцю.

Однак у зв`язку зі смертю продавця ОСОБА_7 зазначені вимоги договору нею не були виконані.

На момент звернення до суду з цим позовом у квартирі позивачки мешкають родичі ОСОБА_7 - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які звільнити квартиру в добровільному порядку відмовляються.

Відповідачі своїми діями порушують право власності позивачки, у добровільному порядку відповідачі це питання навіть не бажають розглядати.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просила суд усунути їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідачів та зняття їх з реєстрації за вказаною адресою, судові витрати покласти на відповідачів.

У лютому 2018 року позивачка подала уточнену позовну заяву, залучивши до участі у справі в якості співвідповідача малолітнього ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_1 , який був зареєстрований у квартирі позивачки без її згоди уже після того, як суд відкрив провадження у справі. Також до участі у справі залучено в якості третьої особи районну адміністрацію Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, яка у вересні 2018 року надала висновок органу опіки та піклування щодо вирішення справи.

За клопотанням відповідачів суд першої інстанції ухвалою від 12.03.2020 зупинив провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування державної реєстрації права власності.

Ухвалою суду першої інстанції від 18.04.2023 провадження у справі поновлено.

У жовтні 2023 року позивачка подала заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просила усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення відповідачів, оскільки з реєстраційного обліку всі відповідачі були зняті за заявою власниці квартири у 2023 році. Одночасно до участі у справі залучено в якості співвідповідача малолітню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі законного представника ОСОБА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає, що до успадкування квартири ОСОБА_7 , матір`ю ОСОБА_1 (якою вона в подальшому була відчужена), в квартирі мешкали її батьки, зокрема бабуся заявниці, яка займалася вихованням ОСОБА_1 . З 2002 року вони мешкали разом в спірній квартирі. Отже, практично все своє усвідомлене життя, з 7 років, заявниця мешкає в цій квартирі, всі її дитячі та юнацькі спогади пов`язані із нею, спогади про матір, яка трагічно загинула, також пов`язані з цим житлом. В цій квартирі народились і ростуть діти ОСОБА_1 . Заявниця має тісний зв`язок із цим житлом.

Звертає увагу, що суд критично поставився до висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 30.11.2023 року про недоцільність на даний час виселення і зняття з реєстрації ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , через відсутність іншого житла.

Оцінюючи ці висновки, суд врахував, що вони доводять факт проживання дітей у спірній квартирі. Разом з цим, зазначив, що висновки про відсутність у дітей іншого місця для реєстрації та проживання ґрунтуються виключно на поясненнях матері дітей і огляді житла. Питання щодо можливості забезпечення дітей житлом їх батьком не з`ясовувалось.

З цього приводу заявниця зазначає, що з батьком дітей вона не перебувала в зареєстрованому шлюбі, ніколи спільно не проживала та їх стосунки припинились фактично від народження дітей. Наскільки їй відомо, він був зареєстрований в Харківській області, місцезнаходження його на теперішній час їй не відомо.

Спірна квартира є єдиним житлом для її проживання і проживання дітей. Суд не належно врахував інтереси малолітніх дітей, які є особливо вразливою категорією.

Виселення без надання іншого житлового приміщення суперечить положенням статті 116 Житлового кодексу України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що гарантує право на житло та захист від свавільного позбавлення житла.

Позивач, набуваючи спірну квартиру, знала про право проживання у ній відповідачів.

Відповідачі не мають іншого житла, спірна квартира є єдиним житлом для проживання, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, яким суд належної оцінки не дав.

Дійсно, право користування ОСОБА_1 спірною квартирою припиняється із припиненням права власності попереднього власника, оскільки вона вселена та набула право користування спірною квартирою як член сім`ї власника житла - її матері.

Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Важливе юридичне значення для правильного вирішення спору у цій справі має факт дослідження обставини того, чи мають відповідачі інше житло для проживання, оскільки відповідачі проживають у спірному житловому приміщенні понад 20 років.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Вважає, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, неспівмірним втручанням у її та її малолітніх дітей право на житло, та покладає на неї надмірний тягар.

Від ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення; доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду, є безпідставними та необґрунтованими.

Позивач ОСОБА_2 , відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явилися.

Представник районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району як органу опіки та піклування, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, до апеляційного суду також не з`явилася, надіслала заяву з проханням розглядати справу без її участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить із того, що якщо учасники справи та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного його повідомлення про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за його відсутності.

Оскільки вищевказані учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справу, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.

Зважаючи на вказане, колегія суддів у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності не з`явившихся учасників справи, їх представників.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника - адвоката Бєлік І.В., представника ОСОБА_2 - адвоката Бурдак О.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, встановивши, що право відповідачів на зайняття спірного житлового приміщення припинене, і що порушено право ОСОБА_2 як власниці житлового приміщення, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вирішив питання про виселення відповідачів, оцінюючи його на предмет пропорційності меті захисту права власника на житло у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Так, спірна квартира була особистою приватною власністю ОСОБА_7 , ОСОБА_2 у законному порядку набула право власності на спірну квартиру. Недобросовісності дій сторін договору купівлі-продажу, в тому числі спрямованих на позбавлення відповідачів права користування житлом, судом не встановлено.

На момент укладання договору купівлі-продажу мало місце обтяження спірної квартири у вигляді реєстрації у ній відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . При укладанні договору купівлі-продажу власник квартири ОСОБА_8 засвідчила, що між нею та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 договір найму у відношенні вказаної квартири не укладався, що вказувало покупцю квартири на відсутність обтяження квартири правом користування інших осіб, в тому числі малолітніх та/або неповнолітніх, яке б зберігалося для нового власника відповідно до закону.

Відтак, виходячи зі змісту документів, що підтверджують право власності відчужувача на спірну квартиру, відсутності договорів найму, відповідно до яких відповідачі зберігали б право користуватися житлом після його відчуження, що зафіксувала власниця квартири у договорі купівлі-продажу, нетривалість їх зв`язку з вказаним житлом на момент придбання квартири, суд дійшов висновку, що позивачка діяла достатньо обачно, придбаваючи спірну квартиру. На думку суду, позивачка вочевидь не могла передбачити можливий характер обтяження її майбутньої нерухомості через раптову смерть ОСОБА_8 . Суд також зауважив, що наявність у позивачки іншого нерухомого майна не виключає порушення її охоронюваного законом права власності щодо спірного майна і права на його захист у встановленому законом порядку.

З 2016 року відповідачі, які не були і не є членами сім`ї власниці квартири ОСОБА_2 , без згоди останньої користуються квартирою, яка належить позивачці на праві власності, і не вчинили жодних дій задля реалізації своїх житлових прав. Згідно з поясненнями, відповідачі не стали на квартирний облік осіб, які мають право на отримання житла (пільгових кредитів на будівництво і придбання житла) за державними житловими програмами для окремих категорій громадян, визначених законодавством, та/або на соціальний квартирний облік. Так, Законом України «Про житловий фонд соціального призначення» регулюються правові, організаційні та соціальні засади державної політики щодо забезпечення конституційного права соціально незахищених верств населення України на отримання житла, відповідно до цього закону громадянам України, які відповідно до закону потребують соціального захисту, соціальне житло надається органами місцевого самоврядування безоплатно.

Суд першої інстанції послався на відповідні правові висновки Верховного Суду та прецедентну практику Європейського суду з прав людини.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належала на праві власності ОСОБА_7 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2006 року (справа № 2-4733/06) та була зареєстрована ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 15 березня 2007 року.

24 червня 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , від імені якої діяв Бурдак О.В. , на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Вовк І.І. 01 квітня 2015 року за реєстровим номером 3198, був укладений договір купівлі-продажу вказаної квартири. Цей договір посвідчений і зареєстрований приватним нотаріусом Кукурудз Т.Ю. за реєстраційним номером 1889.

У п. 4.2 договору зазначено, що представнику покупця відомо, що на момент укладення цього договору в квартирі, яка є предметом цього договору, зареєстровані ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Власник квартири ОСОБА_8 засвідчила, що між нею та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , договір найму у відношенні вказаної квартири не укладався.

Згідно з п. 4.3 договору сторони передбачили, що у строк до 03.07.2016 продавець ОСОБА_8 зобов`язується знятися з реєстрації місця проживання, у строк до 24.09.2016 звільнити квартиру від речей домашньої обстановки і вжитку та надати її для безперешкодного користування покупцю.

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Згідно з Довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 22.12.2016, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Загальна кількість зареєстрованих за цією адресою - 3 (три) особи.

За повідомленнями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України від 03.02.2017, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_4 з 2007 року, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 - з 2011 року.

Оскільки ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у добровільному порядку не звільняли квартиру і не знімались з реєстраційного обліку, ОСОБА_2 у січні 2017 року звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів та зняття їх з реєстрації.

Після відкриття провадження у справі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності. З огляду на підстави визнання оспорюваного договору недійсним, на які посилалися позивачі, предметом дослідження у справі була справжність власноручного підпису продавця ОСОБА_8 в договорі купівлі-продажу квартири.

Повідомленням Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради № 04-07/3/517 від 15.01.2018 підтверджується, що станом на вказану дату за адресою: АДРЕСА_1 , були зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , а також ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після відкриття провадження у справі ОСОБА_1 зареєструвала у спірній квартирі своїх малолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За заявою власниці квартири ОСОБА_2 відповідачі у справі були зняті з реєстрації, що підтверджується повідомленням Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 14.02.2023 № Б-118, відповідно до якого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані особи відсутні.

З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції правильно виснував, що у справі виник спір між власником квартири та членами сім`ї колишнього власника цієї квартири, які дотепер продовжують проживати у спірній квартирі.

Ступінь родинних зв`язків вказаних осіб з попередньою власницею квартири ОСОБА_8 належними доказами не підтверджено. Однак щодо вказаних обставин суд першої інстанції вірно застосував положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України, оскільки факт їх родинних зв`язків з ОСОБА_8 визнається іншою стороною та випливає з інших матеріалів справи.

Судом також встановлено, що відповідачі у справі зареєстрували своє місце проживання у спірній квартирі після того, як ОСОБА_8 в судовому порядку набула право власності на цю квартиру, а саме, ОСОБА_4 - у 2007 році, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - у 2011 році (після досягнення 16 років).

Відповідно, право на проживання у спірному житловому приміщенні відповідачі набули після того, як ОСОБА_8 стала власницею квартири і зі згоди останньої.

У своїх поясненнях ОСОБА_1 вказувала, що спірна квартира була їх постійним місцем проживання з 2002 року, з цим житлом вони мають тривалі зв`язки, однак жодних доказів на підтвердження цих обставин відповідачами не надано.

Також вказане твердження суперечить змісту рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2006 року (справа № 2-4733/06), на підставі якого ОСОБА_7 набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачами у справі є також малолітні діти ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які були зареєстровані за місцем реєстрації своєї матері, та проживають у спірній квартирі разом з нею.

Це підтверджується актом обстеження умов проживання від 11.09.2018 і висновком органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 25.09.2018 про недоцільність на даний час виселення і зняття з реєстрації ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також висновком органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 30.11.2023 про недоцільність на даний час виселення і зняття з реєстрації ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оцінюючи ці висновки, суд першої інстанції правильно виснував, що вони доводять факт проживання дітей у спірній квартирі. Разом з цим, суд також вірно зауважив, що висновки про відсутність у дітей іншого місця для реєстрації та проживання ґрунтуються виключно на поясненнях матері дітей і огляді житла. Питання щодо можливості забезпечення дітей житлом їх батьком органом опіки та піклування не з`ясовувалось.

Матеріалами справи підтверджується відсутність зареєстрованого на праві власності житла за відповідачами.

В обґрунтування заперечень відповідачі посилалися на те, що вони несуть витрати з утримання квартири, в якій проживають, а тому на власницю квартири ОСОБА_2 не покладається надмірний тягар з його утримання.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вказані доводи є недоведеними, оскільки на підтвердження цих обставин суду надано копії квитанцій та копії платіжних інструкцій лише за період з 2022 - 2025 роки про оплату житлово-комунальних послуг, а саме, КП «Водоканал», ТОВ «Воля-Кабель», Концерну «МТМ», ТОВ «Місто для людей», а також копії документів, які підтверджують стягнення з відповідачів заборгованості за комунальні послуги в рамках виконавчого провадження.

Разом із цим встановлено, що згідно з листом ПАТ «Запоріжжяобленерго» № 055-55.45/476 від 18.05.2023 проведено відключення помешкання від електропостачання, також в помешканні припинено розподіл та постачання природного газу, у зв`язку з чим такі послуги не надаються і плата не нараховується, а за повідомленнями КП «Водоканал» і Концерну «МТМ» за особовим рахунком, оформленим на ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , обліковується заборгованість.

Також судовим рішенням у справі № 334/6252/21 з ОСОБА_2 як власниці квартири, та зареєстрованих на той час ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , стягнуто заборгованість за послуги з опалення та централізованого постачання гарячої води на користь Концерну «МТМ».

Таким чином, позивачка ОСОБА_2 як власниця квартири здійснює утримання цього майна в рамках обмежень, які створюються проживанням у спірній квартирі відповідачів у справі, сплачує податок на нерухоме майно, що підтверджується платіжною інструкцією від 19.01.2025.

Колегія погоджується також з висновком суду першої інстанції, що не знайшли свого підтвердження і доводи відповідачів про те, що ОСОБА_8 не підписувала договору купівлі-продажу квартири.

Щодо цього судом встановлено, що ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 внаслідок завдання їй тяжких тілесних ушкоджень. За умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть ОСОБА_8 , вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14.02.2019 засуджено ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 121 КК України.

26.09.2016 ОСОБА_4 звернувся із заявою до Олександрівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області за фактом підробки договору купівлі-продажу квартири, на підставі якої було внесено відомості в ЄРДР №00003306 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності у задоволенні позову було відмовлено.

При ухваленні рішення суд виходив з отриманих у кримінальному проваджені 0003306 від 27.09.2016 (ч. 1 ст. 358 КК України) висновку експерта № 4-385 від 16.01.2019 за результатами почеркознавчої експертизи (неможливість вирішення поставлених перед експертом питань) та висновку спеціаліста № 230 від 29.09.2017 («підпис від імені ОСОБА_8 та короткий рукописний текст « ОСОБА_8 » у графі «Підписи: продавець» у копії (оригіналі) договору купівлі продажу квартири від 24 червня 2016 року, посвідченим та зареєстрованим в реєстрі № 1889 приватним нотаріусом Т.Ю. Кукурудз, на 2 аркушах виконані ОСОБА_8 »).

Суд також посилався на вирок Хортицького районного суду від 14.02.2019, яким засуджено ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 121 КК України, у показаннях якого зазначено, що «У ОСОБА_8 була чотирикімнатна квартира …, яку вона заклала та отримала 85 000 грн., частину віддала у рахунок боргу, залишилося десь 50-60 тисяч. Він з нею їздив до нотаріуса».

Згідно з рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2023 року, ОСОБА_4 пояснював в обґрунтування позову, в тому числі, що з дружиною ОСОБА_8 він припинив спільне проживання, однак шлюб не був розірваний. За життя дружина повідомляла про намір продати свою квартиру та придбати собі будинок.

Судом також встановлено, що ОСОБА_7 протягом травня-липня 2016 року приймала участь в укладенні угод стосовно своєї квартири, передавала її в іпотеку, а потім продала її, і іпотечні зобов`язання були припинені.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 19.09.2023 року залишено без змін рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07.03.2023 року.

Постановою Верховного Суду від 12.02.2025 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07.03.2023 року і постанову Запорізького апеляційного суду від 19.09.2023 залишено без змін.

Отже, суд правильно виснував, що позивачка з 24.06.2016 року є законною власницею квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України)

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначив, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен учасник діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що на час набуття відповідачами права користування спірним житловим приміщенням та відчуження квартири її власницею, та на момент виникнення спірних правовідносин з новою власницею квартири ОСОБА_2 питання користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду регулювалося главою 6 ЖК УРСР.

Так, згідно ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Укладення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові, передбачено статтею 158 ЖК УРСР, а стаття 170 ЖК УРСР передбачає, що при переході права власності на жилий будинок (частину будинку, квартиру), в якому знаходиться здане в найом жиле приміщення, до іншої особи договір найму зберігає силу до закінчення зазначеного в ньому строку. Якщо договір найму укладено без зазначення строку, новий власник будинку (квартири) вправі вимагати його розірвання у випадках і в порядку, передбачених статтею 168 цього Кодексу.

Як зазначалося вище, власник квартири ОСОБА_8 при укладанні договору купівлі-продажу квартири засвідчила, що між нею та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , договір найму у відношенні вказаної квартири не укладався. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч. 1 ст. 405 ЦК України).

Сервітут припиняється, зокрема, у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України).

Право членів сім`ї власника будинку користуватися житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є, а у разі припинення права власності на житло, таке право користування також припиняється. Верховний Суд, аналізуючи норми права щодо співвідношення права володіння та права користування житлом визначив, що правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом у Постановах від 15.08.2018 року у справі № 595/1271/16-ц, від 25.04.2019 року по справі № 761/13293/16-ц.

Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

За частинами першою, другою статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст.ст. 116, 156 ЖК УРСР.

Зокрема, ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Так, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі 3753/481/15-ц (провадження №6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц, (провадження 3 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

З огляду на обставин справи, що переглядається, суд першої інстанції правильно вважав, що припинення права користування відповідачів спірним житлом відповідає такій пропорційності, оскільки протилежне призведе до непропорційного втручання у право позивачки на спірне майно, і надалі покладатиме на неї індивідуальний і надмірний тягар у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про можливість (неможливість) виселення відповідачів, враховуючи законне право власності позивача на відповідне житлове приміщення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який, ухвалюючи рішення, виходив із того, що при укладанні договору купівлі-продажу квартири власник квартири ОСОБА_8 засвідчила, що між нею та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , договір найму у відношенні вказаної квартири не укладався. Доказів протилежного матеріали справи не містять. Спірна квартира була особистою приватною власністю ОСОБА_7 . У зв`язку з відчуженням квартири 24 червня 2016 року ОСОБА_7 втратила право користування нею, а також припинилася обставина, яка була підставою для користування спірним житлом членами її сім`ї.

Щодо права користування квартирою малолітніми дітьми суд врахував, що діти набувають прав на користування житлом лише у разі набуття такого права батьками або законними представниками. У разі втрати цього права батьками або законними представниками правові наслідки поширюються і на малолітніх дітей. Враховуючи, що ОСОБА_1 втратила право користування квартирою після її відчуження власницею квартири ОСОБА_7 24.06.2016 року, малолітні діти ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не набули самостійного права на займане житлове приміщення.

Надаючи оцінку доводам заявниці про те, що у разі її виселення погіршиться становище її малолітніх дітей, суд апеляційної інстанції виходить із того, що ОСОБА_1 зареєструвала своїх малолітніх дітей у спірній квартирі після відкриття провадження у цій справі. Вказане не свідчить про добросовісність таких дій, спрямованих на унеможливлення задоволення у подальшому позову ОСОБА_2 . А добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Колегія суддів також ураховує, що згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Отже, стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.

Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У справі, яка переглядається, судом вірно встановлено, що право відповідачів на зайняття спірного житлового приміщення припинене, і що порушені права позивачки як власниці житлового приміщення, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а тому задоволення позову ОСОБА_2 узгоджується з нормами національного та міжнародного права, прецедентною практикою ЄСПЛ, а доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставні.

З огляду на викладене, суд правильно застосував норми матеріального права і дійшов обґрунтованих висновків по суті вирішення спору, які узгоджуються з судовою практикою Верховного Суду у даній категорії справ (частина четверта статті 263 ЦПК України), яка є сталою та сформованою.

У силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Із цих підстав колегія суддів відхиляє посилання апеляційної скарги про неправильну оцінку судом доказів, у тому числі висновку органу опіки та піклування, оскільки всі докази оцінено судом у їх сукупності з урахуванням фактичних обставин справи.

Посилання в апеляційній скарзі на відповідні правові висновки Верховного Суду не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки в указаних справах були встановлені інші фактичні обставини, порівняно з обставинами у цій справі.

За своїм змістом інші доводи апеляційної скарги зводяться до повторення заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, оскільки надана оцінка всім важливим аргументам сторін.

Решта доказів та обставин, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги по суті спору та їх відображення в оскарженому рішенні, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, яка розглядається, судом сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 25 липня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: І.В. Кочеткова

Е.А. Онищенко