КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №752/3695/23 Головуючий у І інстанції - Головко Ю.Г.
апеляційне провадження №22-ц/824/1449/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року та на додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемного правочину та стягнення коштів,-

установив:

У лютому 2023 року ОСОБА_3 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемного правочину та стягнення коштів.

Свої вимоги мотивував тим, що25 січня 2022 року між ним, з одного боку, та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , з іншого боку, було укладено попередній договір купівлі-продажу нежитлових приміщень.

Згідно з цим Попереднім договором сторони зобов`язались в строк до 01 березня 2022 року укласти договір купівлі продажу групи нежитлових приміщень, що представляє собою приміщення №1018 загальною площею 150.2 кв.м., яке знаходиться я адресою: АДРЕСА_1 . Продавцями за вказаним договором купівлі-продажу повинні були виступати відповідачі, а покупцем - він.

Відповідно до п.10.1 Попереднього договору, сторони домовились, що підтверджуючи свої зобов`язання укласти основний договір купівлі продажу групи нежитлових приміщень відповідно до умов цього попередньою договору, і з метою забезпечення його укладення, в момент підписання цього попереднього договору покупець передав, а продавці прийняли гарантійну суму, що становить 849000 грн., що еквівалентно 30000 доларів США за поточним комерційним курсом продажу доларів США опублікованому на сайті privat24.ua в інформаційному блоці «Курси валют» в пункті меню «Готівкові курси».

Пунктом 18 Попереднього договору визначено, що він набирає чинності з моменту підписання. Попередній договір нотаріально не посвідчувався.

Він звернувся до відповідачів з усною вимогою повернути гарантійну суму, яку він сплатив відповідачам відповідно до п.10.1 Попереднього договору. Відповідачі відмовились повертати вказані кошти, обґрунтовуючи це тим, що основний договір не було укладено не з їх вини.

Вказане зумовило його звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Просив суд, стягнути з ОСОБА_1 на його користь 548400 грн., що є еквівалентом 15000 доларів США по курсу НБУ станом на 22 лютого 2022 року, в порядку застосування наслідків недійсності Попереднього договору купівлі-продажу групи нежитлових приміщень від 25 січня 2022 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на його користь 548400 грн., що є еквівалентом 15000 доларів США по курсу НБУ станом на 22 лютого 2022 року, в порядку застосування наслідків недійсності Попереднього договору купівлі-продажу групи нежитлових приміщень від 25 січня 2022 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року зазначений вище позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 247800 грн., в порядку застосування наслідків недійсності Попереднього договору купівлі-продажу групи нежитлових приміщень від 25 січня 2022 року.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати з оплати судового збору у сумі 2477,67 грн.

В іншій частині позов залишено без задоволення.

Крім того, до суду першої інстанції від представника ОСОБА_3 - адвоката Глазкова Є.С. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення по даній справі, згідно якої він просив ухвалити по справі додаткове рішення, яким стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 80000 грн.

Печерським районним судом м. Києва від 17 січня 2025 року ухвалено додаткове рішення у зазначеній вище цивільній справі.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 18072,00 грн.

Не погодившись із вказаними судовими рішеннями ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваних рішень судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року зазначили, що фактичні обставини справи свідчать не про порушення прав позивача, а про порушення позивачем ОСОБА_3 принципу добросовісності поведінки та чесної ділової практики.

В даній справі йдеться про недобросовісність особи позивача, поведінка якого замість укласти договір купівлі-продажу виражена у зверненні до суду з вимогами, щодо повернення ними суми коштів у більшому розмірі, ніж він передав за правочином, який не породжує жодних правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю.

На момент звернення до суду із позовною заявою у позивача відсутнє порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи інтересів з їх боку.

Вказують, що кошти у сумі 849000 грн. були повернуті ними на розрахунковий рахунок позивача 25 грудня 2024 року, з того часу позивачем до суду не було надано жодного документу, пов`язаного з уточненням або зміною позовних вимог.

При цьому, під час ухвалення рішення судом першої інстанції не надано оцінки наведеним доказам та розрахункам, які взагалі спростовують, що передана відповідно до п. 10.1. Попереднього договору гарантійна сума є еквівалентною 30000 доларів США за поточним комерційним курсом продажу доларів США опублікованому на сайті privat24.ua в інформаційному блоці «Курси валют» в пункті меню «Готівкові курси».

Курс обміну готівкових валют в КБ Приватбанк станом на 25 січня 2022 року складає 28,95 гривень за 1 долар США, отже, відповідно до простих математичних розрахунків 30000 доларів США мали б становити 868500 грн., що на 19500 грн. більше за гарантійну суму отриману Продавцем.

Невірно визначивши правовідносини сторін, що випливають із встановлених обставин справи, суд першої інстанції відповідно і невірно застосував норми права, що підлягають застосуванню.

Жодна із сторін не заперечувала під час розгляду справи, що за Попереднім договором купівлі-продажу групи нежитлових приміщень від 25 січня 2022 року вони отримали від позивача 849000 грн.

Отже, усе вищевикладене свідчить про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, яке ухвалене на користь позивача без належних, допустимих, достатніх і достовірних доказів порушення прав та інтересів позивача.

Просили суд, скасувати Печерського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2025 року зазначили, що до закінчення судових дебатів від представника позивача не надходило жодних заяв про те, що після ухвалення рішення суду будуть надані стороною позивача докази витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи.

Крім всього, судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам витрат на правничу допомогу, розмір яких (80000 грн.) явно є не співмірним, зокрема, в частині предмета спору та складності справи.

Вказують, що суд мав надати оцінку поведінці сторони позивача під час розгляду справи (подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо).

Справа є незначної складності, тому розглядалась судом у спрощеному провадженні, і представником позивача в ході надання правничої допомоги об`єктивно не вичинено будь-яких додаткових дій, пов`язаних з підготовкою до розгляду справи, збиранням доказів по справі, тощо, крім як складання процесуальних документів.

Просили суд, скасувати додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2025 року та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви представника ОСОБА_3 -адвоката Глазкова Є.С. про ухвалення додаткового рішення відмовити.

Відзив на апеляційні скарги у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 січня 2022 року між ОСОБА_4 , з одного боку, та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , з іншого боку, було укладено попередній договір купівлі-продажу нежитлових приміщень.

Згідно з цим Попереднім договором сторони зобов`язались в строк до 01 березня 2022 року укласти договір купівлі продажу групи нежитлових приміщень, що представляє собою приміщення №1018 загальною площею 150.2 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Продавцями за вказаним договором купівлі-продажу повинні були виступати відповідачі, а покупцем - позивач.

Відповідно до п.10.1 Попереднього договору, сторони домовились, що підтверджуючи свої зобов`язання укласти основний договір купівлі продажу групи нежитлових приміщень відповідно до умов цього попередньою договору, і з метою забезпечення його укладення, в момент підписання цього попереднього договору покупець передав, а продавці прийняли гарантійну суму, що становить 849000 грн., що еквівалентно 30000 доларів США за поточним комерційним курсом продажу доларів США опублікованому на сайті privat24.ua в інформаційному блоці «Курси валют» в пункті меню «Готівкові курси».

Пунктом 18 Попереднього договору визначено, що він набирає чинності з моменту підписання.

Попередній договір нотаріально не посвідчувався.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та введенням на території України воєнного стану, з 25 лютого 2022 року було призупинено роботу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та тимчасово не вчинялись нотаріальні дії посвідчення договорів відчуження нерухомого майна.

За цих обставин позивач та відповідачі не змогли виконати умови попередньою договору та укласти в строк до 01 березня 2022 року основний договір купівлі-продажу.

Судом також встановлено, що відповідачами сплачено позивачу в рахунок повернення коштів за попереднім договором від 25 січня 2022 року - 849000 грн. (27.10.2023 - 100000 грн.; 02.11.2023 - 100000 грн.; 06.11.2023 - 40000 грн.; 05.12.2023 - 100000 грн.; 15.12.2023 - 124500 грн.; 19.12.2023 - 100000 грн.; 21.12.2023 - 110000 грн.; 25.12.2023 - 174500 грн.).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між позивачем та відповідачами 25 січня 2022 року попередній договір є нікчемний, оскільки сторонами не додержано вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, та в силу приписів ст. 216 ЦК України необхідно застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, задовольнивши вимоги про стягнення з відповідачів грошових коштів, сплачених їм позивачем за цим попереднім договором.

Суд першої інстанції врахував те, що Попередній договір містить доларовий еквівалент гарантійної суми, а грошові кошти у гривні підлягають поверненню з урахуванням курсової різниці, а тому, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення заборгованості із урахуванням офіційного курсу НБУ на момент подачі позову, тобто, станом на 22 лютого 2023 року, отже, кошти які підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача становлять 247800 грн. (1096800 грн. (30000 дол США * 36.56 грн. курс дол-грн.) мінус повернуті відповідачами 849000 грн).

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ч. 1 ст. 635 ЦК України, про те, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена,- у письмовій формі.

Така норма є імперативною, а тому додержання вимог щодо письмового оформлення попереднього договору є обов`язковим.

Відповідно до попереднього договору купівлі-продажу нежитловим приміщень від 25 січня 2025 року сторони мали намір у майбутньому укласти договір купівлі-продажу групи нежитлових приміщень, що представляє собою приміщення №1018 загальною площею 150.2 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно зі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Про необхідність нотаріального посвідчення угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна визначено також у ст. 55 Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст.220 ЦК України).

Згідно ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ч. 4, ч. 5 ст. 216 ЦК України, правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Враховуючи, що при укладенні попереднього договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 25 січня 2022 року сторонами не було додержано вимог закону, щодо його нотаріального посвідчення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що такий договір є нікчемним з моменту укладення в силу закону.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Як встановлено судом, та не заперечується сторонами, кошти у сумі 849000 грн. були повернуті відповідачами на розрахунковий рахунок позивача 25 грудня 2024 року.

Проте, у своїй апеляційній скарзі апелянти критикують оскаржуване рішення в тій частині, що на момент звернення до суду із позовною заявою у позивача взагалі було відсутнє порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес, оскільки кошти у сумі 849000 грн. були повернуті ними на розрахунковий рахунок позивача 25 грудня 2024 року, і з того часу позивачем до суду не було надано жодного документу, пов`язаного з уточненням або зміною позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитися з позицією апелянта, та вважає безпідставними зазначені вище доводи апеляційної скарги, оскільки, згідно зі ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З огляду на те, що сторони визначили грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналогічний за своїм змістом правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі №296/10217/15-ц.

Оскільки за умовами п. 10.1 попереднього договору, позивач передав гарантійну суму у розмірі 849000 грн, що еквівалентно 30000 доларів США, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч.2 ст. 533 ЦК України, оскільки грошове зобов`язання тривало на момент подачі позову (22 лютого 2023 року), офіційний курс гривні до долара США змінився, а тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сума коштів, які підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача, станом на день звернення до суду з даним позовом, еквівалентна 30000 доларів США, становила 1096800 грн.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_3 , в порядку застосування наслідків недійсності Попереднього договору купівлі-продажу групи нежитлових приміщень від 25 січня 2022 року, 247800 грн., що становить курсову різницю.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Щодо оскарження відповідачами додаткового рішення суду першої інстанції, то апеляційний суд зазначає наступне.

Встановлено, що 31 травня 2024 року представник ОСОБА_3 - адвокат Глазков Є.С. звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі та стягнення з відповідачів на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 80000 грн.

На підтвердження витрат на оплату послуг адвоката, суду були подані такі докази: договір про надання правової допомоги №13/02-2023 від 13 лютого 2023 року; акт приймання передачі (наданих послуг) за договором про надання правової допомоги від 16 квітня 2024 року; детальний опис наданих послуг професійної правничої допомоги адвоката у справі №752/3695/23-ц; копія платіжної інструкції №136 на суму 80000 грн., оплата за договором №13/02-2023 від 13 лютого 2023 року.

Згідно п. 2.1 Договору за надання правової дороги, Клієнт зобов`язується сплатити Адвокатському об`єднанню фіксований гонорар в розмірі 80000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, що пов`язані з розглядом справи, належать витрати 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю.

Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі №362/3912/18 (провадження №61-15005св19).

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Крім того, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений в договорі у вигляді фіксованої суми не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, що узгоджується з правовою позицією, викладеній у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19.

З урахуванням викладеного, проаналізувавши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку під час ухвалення додаткового рішення про часткове задоволення заяви представника ОСОБА_3 - адвоката Глазкова Є.С. та відшкодуванню судових витрат із врахуванням часткового задоволення позовних вимог (22,59 %), а тому доводи апеляційного скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині додаткового рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідачів з висновками суду, повторюють доводи заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із проведеним судом першої інстанції розподілом стягнутої суми коштів, судового збору та судових витрат між відповідачами, зокрема із висновком суду першої інстанції про їх солідарне стягнення.

Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З аналізу вказаних норм ЦПК України вбачається, що солідарне стягнення судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи чинним ЦПК України не передбачено.

Солідарне зобов`язання є інститутом цивільного права і на нього поширюється дія норм ЦК України, який визначає це поняття через «солідарну вимогу» та «солідарний обов`язок» (статті 541-544 ЦК України).

Солідарне зобов`язання є різновидом цивільно-правових зобов`язань із множинністю осіб, які характеризуються тим, що у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний з них має право пред`явити боржникові вимогу в повному обсязі, а в разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо.

Солідарна відповідальність у зобов`язальному праві це - відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо.

При цьому, як солідарне зобов`язання, так і солідарна відповідальність виникають лише у випадках, встановлених договором або законом.

Судове рішення не може бути підставою виникнення солідарності, оскільки, судовим рішенням підтверджуються права осіб, а не створюються заново. Судове рішення не може створювати й солідарну відповідальність там, де вона не випливає з самого правовідношення, яке зумовило виникнення спору.

Відтак, судом першої інстанції у цій справі помилково ототожнено інститут розподілу судових витрат (витрат на сплату судового збору), закріплений в ЦПК України, з солідарним обов`язком та відповідальністю, які є інститутами цивільного права і виникають лише у випадку передбаченому законом або договором (ст. 541 ЦК України).

Таким чином, якщо позов задоволено, то судові витрати, за наявності у справі двох і більше відповідачів, розподіляються між відповідачами у визначених частках. Солідарне стягнення суми судових витрат, до яких належать витрати сплату судового збору та витрати на професійну правничу допомогу, законом не передбачено.

Отже, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для розподілу стягнутої суми коштів, судового збору та судових витрат шляхом їх солідарного стягнення з відповідачів у випадку задоволення позову. Такий розподіл здійснюється відповідно до вимог, зокрема ст. 141 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції зробив вірний висновок про доведеність та обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення, дійшов вірного висновку про суму стягнутих судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції, проте дійшов помилкового висновку солідарної відповідальності відповідачів.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,376,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року та додаткове рішення від 17 січня 2025 року задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року додаткове рішення від 17 січня 2025 року по справі скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 в порядку застосування наслідків недійсності попереднього договору купівлі-продажу групи нежитлових приміщень від 25 січня 2022 року по123 900 (сто двадцять три тисячі дев`ятсот) грн. 00 коп. з кожної.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 по 1 238 (одна тисяча двісті тридцять вісім) грн. 83 коп. судового збору з кожної.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9 036 (дев`ять тисяч тридцять шість) грн. 00 коп. з кожної.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 липня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба