КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
судді Київського апеляційного суду Євграфової Є. П.
щодо постанови Київського апеляційного суду від 23 липня 2025 року
у цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 21 квітня 2025 року, постановлену у складі судді П`ятничук І. В.
З рішенням колегії суддів про відмову у задоволенні апеляційної скарги не погоджусь з огляду на наступне.
Обов`язковість судового рішення, закріплена у пункті 9 статті 129 Конституції України, є фундаментальним принципом правової системи. Проте, у випадках, що стосуються прав дитини, цей принцип не може тлумачитися та застосовуватися таким чином, щоб нівелювати або обмежувати інші, не менш важливі права дитини, особливо коли її правовий статус суттєво змінюється.
Верховний Суд у постанові від 28 травня 2025 року у даній справі дійшов висновку, що відібрання дитини може бути механізмом виконання рішення про визначення місця проживання. Однак, цей висновок стосується випадків, коли дитина є малолітньою і не має права самостійно обирати своє місце проживання.
Після досягнення 14 років дитина набуває особливої правосуб`єктності, яка дозволяє їй самостійно визначати своє місце проживання. Це положення закріплене у частині третій статті 160 Сімейного кодексу України та частині другій статті 29 Цивільного кодексу України.
Таким чином, обов`язок «відібрати дитину» у батька та «повернути матері», хоча і був законним на момент ухвалення постанови Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року (до досягнення дитиною 14 років), втрачає юридичну можливість примусового виконання після 5 березня 2025 року, коли дитині ОСОБА_2 виповнилося 14 років. Продовження примусового виконання такого рішення суперечить нормам закону, які надають дитині право вільного вибору.
Наведене повністю узгоджується з положеннями міжнародного права, зокрема Конвенції ООН про права дитини та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З точки зору статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод («Право на повагу до приватного і сімейного життя»), примусове виконання рішення про відібрання дитини після досягнення нею 14 років, а також ігнорування її власної волі, вбачається як загроза надмірного та невиправданого втручання у сімейне життя.
Сімейне життя включає в себе відносини між батьками та дітьми. Рішення про визначення місця проживання дитини та її відібрання безпосередньо стосується цих відносин. ЄСПЛ у своїй прецедентній практиці неодноразово наголошував, що держава має позитивні та негативні зобов`язання щодо захисту сімейного життя.
Примусове виконання судового рішення про відібрання дитини, навіть якщо воно було законним на момент ухвалення, стає втручанням з боку держави (через виконавчу службу) у сімейне життя.
Для виправданості таке втручання повинно здійснюватися згідно із законом, переслідувати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві.
Формально, виконавчий лист виданий на підставі судового рішення, що набрало законної сили. Проте, на момент примусового виконання, виникає колізія з іншими законами України (ЦК України та СК України), які надають 14-річній дитині право самостійно обирати місце проживання. Це створює ситуацію, коли виконання «закону» (виконавчого листа) може суперечити іншим «законам» (правам дитини).
Верховний Суд у постанові від 28 травня 2025 року сам визнав, що рішення про визначення місця проживання за своєю суттю не підлягає примусовому виконанню, а «відібрання» є лише «механізмом» його виконання. Це підкреслює, що з досягненням дитиною 14 років, основа для такого «механізму» зникає.
На момент, коли дитині виповнилося 14 років, її власна, усвідомлена воля щодо місця проживання стає ключовим елементом її «найкращих інтересів» (стаття 3 Конвенції ООН про права дитини). Примусове відібрання дитини всупереч її волі не може відповідати її найкращим інтересам, оскільки це може спричинити психологічну травму та дестабілізацію емоційного стану дитини.
Досягнення 14-річного віку є тим порогом зрілості, коли думка дитини має бути вирішальною у питанні її місця проживання (право дитини на висловлення думки, стаття 12 Конвенції ООН про права дитини).
На мою думку, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, фактично не врахували висловленої волі дитини. Батько ОСОБА_1 неодноразово наголошував, що дитина висловила тверде бажання проживати з ним, підтверджуючи це її заявами та відеофайлами. У матеріалах справи є й відповідні заяви безпосередньо від неповнолітньої дитини, а також матеріали виконавчого провадження, що фіксують її позицію щодо місця проживання.
У контексті відповідності втручання «нагальній суспільній потребі» й пропорційності переслідуваній легітимній меті (необхідність у демократичному суспільстві), якщо дитина у 14 років висловлює чітке та усвідомлене бажання проживати з одним із батьків (і немає доказів, що це суперечить її базовим інтересам, наприклад, через небезпеку), примусове відібрання може бути не «необхідним» у демократичному суспільстві.
Отже, на моє переконання, з метою дотримання принципу пропорційності слід було взяти до уваги як досягнення дитиною 14 років, так і висловлене нею бажання.
«Інші причини» для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до частини другої статті 432 ЦПК України, є ключовою підставою. Це словосполучення не є вичерпним переліком і дозволяє суду враховувати обставини, які виникли після ухвалення рішення, і які роблять його подальше примусове виконання неможливим або таким, що суперечить закону та інтересам дитини.
Досягнення дитиною 14 років, зміна її правового статусу та виявлення нею власної волі щодо місця проживання є саме такими «іншими причинами», які унеможливлюють примусове виконання виконавчого листа. Вважаю, що така зміна обставин є критично важливою, й не може бути оцінена як спроба оскарження вже ухваленого судового рішення, адже сама по собі заява про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не є переглядом рішення по суті, а є процесуальним інструментом для оцінки можливості та правомірності подальшого примусового виконання за змінених обставин.
Відсутність у законі чіткого визначення «інших причин» покладає на суд обов`язок встановити такі підстави з урахуванням обставин справи та балансу інтересів сторін.
У даному випадку, баланс інтересів однозначно схиляється на бік дитини, яка досягла віку, що надає їй право самостійного вибору. Формальна обов`язковість виконавчого документа не може була поставлена вище за динамічні та першочергові інтереси дитини.
Суддя Є. П. Євграфова