Справа № 642/313/25
Провадження № 2/642/539/25
РІШЕННЯ

І м е н е м У к р а ї н и

15 липня 2025 року Холодногірський районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді - Бородіної О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Брус М.М.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Холодногірського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Друга Харківська міська державна нотаріальна контора про визнання права власності та перерозподіл спадщини,-

В С Т А Н О В И В:

у січні 2025 року позивач звернулась до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Друга Харківська міська державна нотаріальна контора про визнання права власності та перерозподіл спадщини. У позові просила перерозподілити спадкове майно, а саме: право на частку житлового будинку АДРЕСА_1 , який належав померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 04 квітня 1990 року, яким визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування на 68/300 частки після батька ОСОБА_5 та на 46/300 часток після матері ОСОБА_6 , а разом на 114/300часток домоволодіння АДРЕСА_1 , між спадкоємцями наступним чином:

- за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована: АДРЕСА_2 ) у порядку перерозподілу спадщини визнати право власності на 1/3 частку спадкового майна, яке складається із: права на частку житлового будинку АДРЕСА_1 у розмірі 38/300 часток, яке належало померлому ОСОБА_4 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 04 квітня 1990 року, яким визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування на 68/300 частки після батька ОСОБА_5 та на 46/300 часток після матері ОСОБА_6 , а разом на 114/300 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .

- за ОСОБА_8 у порядку перерозподілу спадщини визнати право власності на 1/3 частку спадкового майна, яке складається із: права на частку житлового будинку АДРЕСА_1 у розмірі 38/300 часток, яке належало померлому ОСОБА_4 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 04.квітня 1990 року, яким визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування на 68/300 частки після батька ОСОБА_5 та на 46/300 часток після матері ОСОБА_6 , а разом на 114/300 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .

- за ОСОБА_9 , в порядку перерозподілу спадщини визнати права власності на 1/3 частку спадкового майна, яке складається з: яке складається із: права на частку житлового будинку АДРЕСА_1 у розмірі 38/300 часток, яке належало померлому ОСОБА_4 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 04.квітня 1990 року, яким визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування на 68/300 частки після батька ОСОБА_5 та на 46/300 часток після матері ОСОБА_6 , а разом на 114/300 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила наступне, а саме у провадженні Ленінського районного суду м. Харкова перебувала цивільна справа № 642/74/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , 3-тя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Рибкіна О.М. про визнання свідоцтва на спадщину за законом недійсним. Під час розгляду справи № 642/74/24 за клопотанням ОСОБА_1 було витребувано у Другої Харківської міської державної нотаріальної контори - копію спадкової справи 622/2001, яка була відкрита після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Так, під час ознайомлення з спадковою справою було встановлено, що 17.11.2001 року до Другої Харківської державної нотаріальної контори звернулись ОСОБА_8 та ОСОБА_9 із заявою про прийняття спадщини, в якій повідомили, що вони єдині спадкоємці інших не має та просили видати свідоцтва про право на спадщину на майно, тобто, подаючи заяву, останні не повідомили нотаріусу про наявність ще одного спадкоємця - ОСОБА_1 .

Під час подальшого розгляду справи №642/74/24 було за клопотанням ОСОБА_11 було витребувано у приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Рибкіної О.М. копію спадкової справи № 22/2017 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 .

З матеріалів вищевказаної спадкової справи було встановлено, що власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , був батько Позивачки ОСОБА_4 , який набув його на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 04 квітня 1990 року, яким визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування на 68/300 частки після батька ОСОБА_5 та на 46/300 часток після матері ОСОБА_6 , а разом на 114/300 часток домоволодіння АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_4 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкова справа № 622/2001) відповідно до інформації наявної у спадковій справі спадкоємцями були син ОСОБА_8 , який прийняв спадщину, але не оформив спадкових прав 57/300 часток та дружина ОСОБА_9 , яка прийняла спадщину, але не оформила спадкових прав 57/300 часток. Також, до матеріалів було долучено копію Будинкової книги, відповідно до якої ОСОБА_8 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 1993 року.

Крім того, згідно відмітки у паспорті громадянина України ОСОБА_1 , зареєстрована за вищевказаною адресою з 12.03.1993 року.

Отже, мешкаючи разом зі своїм батьком ОСОБА_4 починаючи з 1993 року за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 заяву про прийняття спадщини за покійним батьком до нотаріусів не подавала, письмово від частки у спадковому майні не відмовлялась. Весь час мешкала за адресою розташування спадкового майна, прийняла спадкову частку фактично.

12.07.2024 року Позивач звернулась до Другої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , батька ОСОБА_4 . Останній було відмовлено, оскільки у ОСОБА_1 відсутні документи, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно, що призводить до неможливості видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку спадкового майна.

Позивач повідомила, що документ на право власності на майно, а саме: оригінал рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 04 квітня 1990 року, яким визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування на 68/300 частки після батька ОСОБА_5 та на 46/300 часток після матері ОСОБА_6 , а разом на 114/300 часток домоволодіння АДРЕСА_1 знаходиться у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Рибкіної О.М., яка забрала останнє оскільки видала Свідоцтво про право на спадщину за законом 08.09.2017 року - ОСОБА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2024 року по справі№ № 642/74/24 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рибкіна Олена Миколаївна про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним.

Постановою Харківського апеляційного суду від 14.01.2025 апеляційну скаргу Темнюкової Марини Ігорівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 - залишено без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2024 року - залишено без змін.

Оперуючи вищенаведеним Позивач вважає, що спадщина після ОСОБА_4 підлягає перерозподілу спадкових прав в рівних частках між дружиною ОСОБА_9 - у розмірі 38/300 часток; сином ОСОБА_8 у розмірі 38/300 часток; дочкою ОСОБА_1 - у розмірі 38/300 часток.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова було частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт, шляхом заборони вчинення реєстраційних дій, відчуження та розпорядження, на нерухоме майно: - 114/300 частки житлових будинків літ. «А-1», літ. «Б-1» з відповідною часткою надвірних будівель і споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101), що належали померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 на підставі рішення народного суду Ленінського району м. Харкова від 04 квітня 1990 року, зареєстрованого у Харківському міському бюро технічної інвентаризації 08.05.1990 року за реєстровим № 4013.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 30 січня 2025 року було відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

17 лютого 2025 року від відповідача ОСОБА_2 до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав, а саме зазначила, що після смерті її батька, ОСОБА_12 , залишилась спадщина, яка складалась з частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Державним нотаріусом Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Тесленковою 1.8. була заведена спадкова справа №58П/2023,16 березня 2023 року їй видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частку вищезазначеної квартири,що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом НСТ №914203 від 16.03.2023 року,зареєстрованого в реєстрі за №1-98 ,копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 16.03.2023 року, копією Витягу з Державного реєстру речових прав від 16.03.2023 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дід відповідача - ОСОБА_8 , 1958 року народження, який був зареєстрований та мешкав за адресою : АДРЕСА_1 . Після його смерті відкрилася спадщина,що складається з : 1/8 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , а також частки житлових будинків літ «А-1»,літ.»Б-1» з відповідними частками надвірних будівель і споруд,що знаходяться у АДРЕСА_1 .

Так як батько відповідача, ОСОБА_12 , помер раніше свого батька ОСОБА_8 , ОСОБА_2 вважає, що як онука ,відповідно до статті 1266 Цивільного кодексу України має право на ту частку спадщини, яка належала б за законом її батькові, якби він був живим на час відкриття спадщини. Оскільки на час смерті діда вона була малолітньою, то тому вважалася такою, що прийняла спадщину фактично в порядку ст.1268 ЦК України.

Після досягнення повноліття, ОСОБА_2 вирішила оформити свідоцтво про право на спадщину за законом та звернулася до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Рибкіної О.М., яка оформила свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частку квартири АДРЕСА_5 та повідомила про те, що після смерті діда була заведена спадкова справа № 22/2017 році і видане свідоцтво про право на спадщину за законом, 08 вересня 2017 року на Частки житлових будинків літ «А-1»,літ.»Б-1» з відповідними частками надвірних будівель і споруд, що знаходяться у АДРЕСА_1 , сестрі дідуся, ОСОБА_1 , яка не повідомила нотаріуса, що є інші спадкоємці. У зв?язку із вказаними обставинами відповідач змушена була звернутися до суду з позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним. Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 15 серпня 2024 року у справа №642/74/24,провадження № 2/642/454/24 позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені.

ОСОБА_2 вважає, що не може виступати у якості відповідачки у вказаній справі, оскільки спір між нею та ОСОБА_1 щодо спадкового майна відсутній, вказане питання може бути вирішено нотаріусом при оформленні свідоцтв про право на спадщину за законом, тобто вважає, що в даному випадку відсутній предмет спору.

Від відповідача ОСОБА_3 та третьої особи Другої Харківської міської державної нотаріальної контори відзивів на позовну заяву та будь-яких інших заяв по справі на адресу суду не надходило.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 28.02.2025 було задоволено клопотання представника позивача та витребувано у Другої Харківської міської державної нотаріальної контори (61093, м. Харків, вул. Озерянська, 6) засвідчену копію спадкової справи № 622/2001, яка була заведена після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

26 березня 2025 року витребувана спадкова справа № 622/2001 надійшла до канцелярії суду.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 26.02.2925 № 4273-ІХ та у зв`язку із зміною найменування Ленінського районного суду м. Харкова на Холодногірський районний суд м. Харкова, за наказом №01-06/60 від 25.04.2024 року змінено найменування суду - Ленінський районний суд м. Харкова на Холодногірський районний суд м. Харкова з 25.04.2025 року.

Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 07 травня 2025 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судові засідання не прибула, у заяві просила проводити судовий розгляд за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 у судові засідання не з`явилась, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином. Будь-яких заяв про причини неявки, або про відкладення судового засідання не подавала.

Представник третьої особи у судове засідання не прибув, просили проводити розгляд справи за їх відсутності.

Суд, вислухавши доводи представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 15.04.2016 року (а.с. 203), та який постійно мешкав у АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями першої черги були дружина померлого - ОСОБА_9 (копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 17.11.1957 року (а.с. 205), ОСОБА_8 - син померлого, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 05.05.1958 року (а.с. 204), та донька - ОСОБА_1 .

З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Другої Харківської міської державної нотаріальної контори від 20.07.2024 року вбачається, що розглянувши документи, подані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 , для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька, ОСОБА_4 на 114/300 (сто чотирнадцять трьохсотих) часток житлового будинку АДРЕСА_1 , нотаріальна дія не може бути вчинена з наступних причин:

З матеріалів спадкової справи № 622/2001 вбачається, що після смерті гр. ОСОБА_4 , за оформленням спадщини у вигляді акцій ЗАТ «Люботинський завод» Продтовари» до Другої Харківської міської державної нотаріальної контори (колишньої Другої Харківської державної нотаріальної контори) звернулись син спадкодавця, ОСОБА_8 та дружина спадкодавця, ОСОБА_9 , подавши про це відповідну заяву від 17.11.2001 року за № 1008. Спадкоємці прийняли спадщину ОСОБА_4 , фактом свого постійного проживання та реєстрації за однією адресою разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. В заяві зазначили, що «інших спадкоємців немає».

17.11.2001 року за реєстром № 2-1959 державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Кухтенко Т.А., було видане Свідоцтво про право на спадщину за законом на акції ЗАТ «Люботинський завод» Продтовари» на ім`я гр. ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Державним нотаріусом зазначено, що з поданих ОСОБА_1 документів вбачається, що вона дійсно є дочкою ОСОБА_4 та також прийняла спадщину ОСОБА_4 , фактом свого постійного проживання та реєстрації за однією адресою разом із померлим на час відкриття спадщини та фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном.

Повідомляє, що згідно п.4.15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, «видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно ...».

Оскільки у ОСОБА_1 були відсутні документи, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове нерухоме майно, це стало підставою до неможливості видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку спадкового манна на її ім`я.

В матеріалів спадкової справи № 622/2001, що надійшли до суду, встановлено, що дійсно із заявами про прийняття спадщини звернулися син спадкодавця - ОСОБА_8 та дружина спадкодавця - ОСОБА_9 , подавши про це відповідну заяву від 17.11.2001 року за № 1008, та вказали, що інших спадкоємців немає.

Також судом встановлено з матеріалів спадкової справи № 622/2001, що свідоцтв про право на спадщину на нерухоме майно, а саме на частки домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , спадкоємцям не видавались.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 виданим повторно 06.06.2023 року. (а.с. 26)

ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_9 , що слідує з свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.09.2017 року (а.с. 27).

Рішенням народного суду Ленінського району від 04.04.1990 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_15 про визнання права власності в порядку спадкування на частину житлового будинку, визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування на 68/300 частин після батька ОСОБА_5 , та на 46/300 частин після матері ОСОБА_6 , всього на 114/300 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Вказане рішення суду зареєстроване 08.05.1990 року в Харківському БТІ за № 4013.

На підставі п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року до правовідносин щодо прийняття спадщини після ОСОБА_4 , який помер11.09.1997 року, слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час їх виникнення.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР (1963 р.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Стаття 525 ЦК УРСР визначає, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

У відповідності зі ст. 529 ЦК (1963 р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Як видно із статті 548 ЦК УРСР (1963 р.) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно з положеннями ч.1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до частини 2 статті 553 ЦК УРСР (1963 р.) вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Статтею 560 ЦК УРСР (1963 р.) визначено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст.561 ЦК УРСР (1963 р.) Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину.

На момент смерті, ОСОБА_4 спадкоємцем першої черги були його дружина ОСОБА_9 , син ОСОБА_8 та донька ОСОБА_1 .

Дружина ОСОБА_9 , син ОСОБА_8 звернулися 17.11.2001 року до нотаріальної контори із заявою у якій повідомили про факт прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 також фактично вступила в управління домоволодінням, що підтверджується будинковою книгою для реєстрації громадян у будинку АДРЕСА_1 , та копією паспорта на ім`я ОСОБА_1 , з яких вбачається її постійне місце проживання за вказаною адресою з 12.03.1993 року.

Також в судовому засіданні за клопотання представника позивача були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_17 суду повідомила, що вона є сусідкою ОСОБА_1 , та добру знає цю родину. ОСОБА_1 постійно мешкала за адресою АДРЕСА_1 , де також мешкали її батьки, брат, племінник, та її донька. Потім помер батько, потім брат, згодом померла її мати. Похованням усіх займалася ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_19 суду показала, що вона є донькою ОСОБА_1 , та з самого свого народження вона проживала та зареєстрована разом із матір`ю за адресою АДРЕСА_1 . За цією адресою також мешкали її двоюрідний брат, бабуся, дядько. Бабуся, дядько та двоюрідний брат померли. Карину ОСОБА_1 бачила лише один раз, коли вона ще була зовсім маленька.

Ст. 548 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

До часу набрання чинності ЦК 2003 року та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Враховуючи вищевикладене, у передбачений законом спосіб, встановленому в ст. 549 ЦК УРСР, який діяв на момент виникнення правовідносин щодо прийняття спадщини після ОСОБА_4 , ОСОБА_1 була спадкоємцем першої черги за законом, прийняла спадщину після останнього разом із спадкоємцями ОСОБА_9 , та ОСОБА_8 .

У відповідності до ст. 346 ЦК України смерть власника є однією з підстав припинення права власності.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина у вигляді 114/300 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , які були прийняті ним у спадщину за законом за життя після його померлого батька ОСОБА_5 , та після померлої матері ОСОБА_6 , та рішенням народного суду Ленінського району м. Харкова від 04.04.1990 року визнано за ним право власності в порядку спадкування на 68/300 частин після батька ОСОБА_5 , та на 46/300 частин після матері ОСОБА_6 , всього на 114/300 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

17.11.2001 року було зареєстровано і внесено до Спадкового реєстру спадкову справу за номером № 622/2001 за фактом відкриття спадщини, про що є відповідний витяг № 1655767 від 01.12.2001.

Позивач, як спадкоємець першої черги, звернулася до державного нотаріуса Другої Харківської міської нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті її батька, оскільки спадщину вона прийняла фактом свого постійного проживання за однією адресою зі спадкодавцем на час його смерті.

Крім того, як вбачається з матеріалів спадкової справи № 622/2001 заведеної після померлого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 з заявою про прийняття спадщини звернулись спадкоємці першої черги за законом - дружина та син померлого, про що зазначено вище.

Відповідно до ст.ст.1296-1298 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Виходячи з вище викладеного можливо зробити висновок, що прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власної волі. Вчинення або не вчинення спадкоємцем дій, з якими законодавець пов`язує прийняття спадщини, має визначальне значення для висновку про дотримання ним процедури входження у спадкування і кінцево дає відповідь на питання про прийняття спадщини.

Так, для прийняття спадщини спадкоємцем, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, необхідно особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Це є обов`язковим для обох названих видів спадкування.

Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька що прийняла спадщину, фактом постійного проживання зі спадкодавцем на час його смерті.

Проте, як вбачається з матеріалів спадкової справи № 622/2001, відкритої після смерті ОСОБА_4 , то його син ОСОБА_8 та його дружина ОСОБА_9 , звертаючись до державного нотаріуса, власною заявою від 17.11.2001 року діючи недобросовісно зазначили, що окрім них у спадкодавця інших спадкоємців немає, знаючи про існування іншого спадкоємця - позивача.

При цьому, матеріали спадкової справи не містять доказів про відмову позивача від прийняття спадщини або усунення її від спадкування.

Згідно зі ст. 529 ЦК (1963 р.) частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

Таким чином, враховуючи те, що спадковим майном ОСОБА_4 є 114/300 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , то при рівному їх поділі між трьома спадкоємцями - дружиною, сином та донькою, частка кожного у спадщині мала складати: 1/3 частку спадкового майна, а саме по 38/300 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , кожному.

12.07.2024 державним нотаріусом Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Пилипенко О.В., керуючись ст. 49 Закону України "Про нотаріат", ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину житлового будинку АДРЕСА_1 у зв`язку із відсутністю реєстрації права власності на нерухоме майно за спадкодавцем.

Керуючись абз. 3 п. 23 постанови пленуму Верховного суду України «про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. ст. 321, 328 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до п. 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням встановлених судом обставин справи, оцінивши досліджені судом докази з точки зору їх належності, допустимості, достатності та достовірності в їх сукупності, із врахуванням принципу справедливості, при обставинах, коли у позивача відсутні інші способи захисту цивільних прав та інтересів, чим може бути визнання права, відповідно до п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України, з огляду на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право власності на спадщину у порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_4 , позовні вимоги позивача вказують на необхідність задоволення позову в частині - визнання за ОСОБА_1 , як спадкоємцем за законом після смерті батька ОСОБА_4 , права власності на 1/3 частку спадкового майна, а саме на 38/300 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .

Позивач також просила суд здійснити перерозподіл спадкового майна між спадкоємцями першої черги, а саме за ОСОБА_1 у порядку перерозподілу спадщини визнати право власності на 1/3 частку спадкового майна, яке складається із: права на частку житлового будинку АДРЕСА_1 у розмірі 38/300 часток, яке належало померлому ОСОБА_4 ;

- за ОСОБА_8 у порядку перерозподілу спадщини визнати право власності на 1/3 частку спадкового майна, яке складається із: права на частку житлового будинку АДРЕСА_1 у розмірі 38/300 часток, яке належало померлому ОСОБА_4 ;

- за ОСОБА_9 , в порядку перерозподілу спадщини визнати права власності на 1/3 частку спадкового майна, яке складається з: права на частку житлового будинку АДРЕСА_1 у розмірі 38/300 часток, яке належало померлому ОСОБА_4 .

Згідно із ч. 1 ст. 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації.

Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відтак, судовий захист права позивача може здійснюватись шляхом визнання таких свідоцтв про право на спадщину частково або повністю недійсним та визнання за ними права на відповідну частину спадкового майна.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного суду України від 06.06.2012 року по справі за №6-32цс12, що у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для застосування усіма судами України.

Перерозподіл спадщини це повторний розподіл спадщини між спадкоємцями у тому випадку, коли після первісного її розподілу в натурі спадщина була прийнята іншими спадкоємцями. Здійснення первісного розподілу пов`язане із видачею спадкоємцям свідоцтв про право на спадщину. Якщо ж первісний розподіл спадщини не відбувся, наприклад, у разі, коли спадкоємці прийняли спадщину, але не отримали свідоцтв про право на спадщину, не може бути проведений і перерозподіл спадщини.

Перерозподіл стосується спадщини, яка вже розділена між спадкоємцями в натурі, тобто спадкові відносини припинилися. Аналогічне за змістом положення міститься у правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 20 жовтня 2020 р. у справі № 748/72/20-ц (провадження № 61-13144св20). Тому специфіка такої конструкції, як перерозподіл спадщини, полягає в тому, що вона створює ефект «повернення» до спадкових правовідносин, які на момент перерозподілу припинені.

Правило про перерозподіл спадщини застосовується у разі: визначення спадкоємцеві додаткового строку для прийняття спадщини (ст. 1272 ЦК); визнання заповіту недійсним (ст. 1257 ЦК); визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним (ст.1301ЦК); визнання договору про зміну черговості одержання права на спадкування недійсним (ч. 1 ст. 1259 ЦК).

У частині 1 ст. 1280 ЦК закріплено два способи перерозподілу спадщини:

1) передання частини спадкового майна в натурі;

2) сплата грошової компенсації.

Перерозподіл спадщини завершується видачею нотаріусом нових свідоцтв про право на спадщину та може здійснюватись:

1. Нотаріусом або в сільських населених пунктах - уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини на підставі заяв спадкоємців, які дійшли згоди стосовно перерозподілу спадщини (ч. 1 ст. 1300 ЦК). Причому правова природа правовідносин, що виникають при цьому, не є договірною, зважаючи на закритий (вичерпний) перелік договорів, що можуть укладатися у сфері спадкового права.

2.Судом на вимогу одного із спадкоємців (ч.2 ст.1300 ЦК). Перерозподіл спадщини проводиться судом лише у тому випадку, коли між спадкоємцями відсутня взаємна згода щодо внесення змін до свідоцтв про право н спадщину, тобто має місце спір про право.

Якщо ж суд здійснюватиме перерозподіл спадщини за наявності згоди між спадкоємцями з цього питання, він виконуватиме невластиві йому функції нотаріату. З цього приводу Верховний Суд у постанові від 06 вересня 2021 р. у справі № 274/1166/19 (провадження № 61-7607св21) підкреслив, що правила ст. 1300 ЦК врегульовують можливість внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за умов, відповідно, відсутності (ч. 1) та наявності (ч. 2) спору між спадкоємцями. Якщо спору між спадкоємцями не існує, то питання про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину вирішує нотаріус за місцем відкриття спадщини за згодою всіх спадкоємців, що прийняли спадщину. У випадку ж відсутності такої згоди, тобто, за наявності спору, питання про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину на вимогу одного із спадкоємців вирішується судом.

При перерозподілі спадщини спадкоємцям за їх заявами видаються нові свідоцтва про право на спадщину із зазначенням відповідних нових часток у спадщині, а попередні видані свідоцтва забираються та вміщуються у спадкову справу.

Однак, як було зазначено вище, на момент вирішення справи спадкоємці ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вже померли, що унеможливлює видачу їм нотаріусом свідоцтва про право на спадщину, та за життя вказані спадкоємці прийняли спадщину, але не отримали свідоцтв про право на спадщину на частку нерухомого майна, отже не може бути проведений і перерозподіл спадщини.

Таким чином, застосування такого правового механізму як перерозподіл спадкового майна в цій справі є необґрунтованим.

Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18) неодноразово вказував, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності.

В даній справі цивільна процесуальна правоздатність та дієздатність ОСОБА_8 та ОСОБА_9 припинилась у зв`язку з їх смертю, а отже відсутня можливість здійснити перерозподіл часток, шляхом визнання за померлими права власності на належні їм частки у спадковому майні, про що просить позивач.

За таких обставин суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні заявлених позовних вимог в частині перерозподілу спадкового майна.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12,19, 83, 175, 177,184 , 259 , 263, 265, 268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (і.н. НОМЕР_1 зареєстрована: АДРЕСА_2 ) право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/3 частку спадкового майна, а саме на 38/300 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , що належали померлому ОСОБА_4 на підставі рішення народного суду Ленінського району м. Харкова від 04 квітня 1990 року, яким визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування на 68/300 частки після батька ОСОБА_5 та на 46/300 часток після матері ОСОБА_6 , а разом на 114/300 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ,якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 29.07.2025 року.

Суддя О.В. Бородіна