Справа № 464/8676/24 Головуючий у 1 інстанції: Борачок М.В.
Провадження № 22-ц/811/1744/25 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Провадження № 22-ц/811/1750/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий - суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю секретаря Цьони С.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 квітня 2025 року та на додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 травня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» (в подальшому - «Позивач») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (надалі - Відповідачка) про стягнення заборгованості за послуги централізованого гарячого водопостачання.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що між позивачем (виконавець) та відповідачкою (споживач) 01.12.2021 року укладено Індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії та Індивідуальний договір про надання послуги з постачання гарячої води. На виконання договірних зобов`язань позивач надав відповідачці послуги з постачання гарячої води за період з 01.01.2023 року по 30.09.2024 року. Разом з цим, відповідачка повністю не оплатила вартості наданих їй послуг, у зв`язку із чим у неї утворилась заборгованість у розмірі 19 320 грн. 50 коп., які і є предметом позовних вимог. Також позивач просив стягнути з відповідачки на його користь 159 грн. 80 коп. інфляційних втрат та 42 грн. 28 коп. 3 % річних, а також 3 028 грн. судового збору (а.с. 2-4).

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 16 квітня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» 4 825 грн. 78 коп. основного боргу, 159 грн. 80 коп. інфляційних втрат, 42 грн. 28 коп. 3 % річних та 779 грн. 83 коп. судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 132-140).

Додатковим рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 12 травня 2025 року стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 5 197 грн. 50 коп. судових витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 157-160).

Вищезгадані рішення оскаржив представник ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Апелянт просить рішення суду від 16 квітня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а також скасувати додаткове рішення суду від 12 травня 2025 року, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає помилковим висновок суду стосовно того, що у даній справі «відсутні підстави для стягнення із відповідачки вартості розподіленого на неї небалансу у розмірі 14494,76 грн. (95,26 х 152,16), оскільки позивачем не було надано відомостей про показники лічильників, які подавались за спірний період окремо кожною із більше п`ятдесяти квартир у будинку АДРЕСА_1 …, оскільки детальні щомісячні звіти про те, які показники передавали окремо по кожній квартирі не впливають на нарахування по послузі відповідача і не змінюють кількості використаних м.куб. води мешканцями будинку загалом».

Також вважає, що «чинне законодавство не передбачає підстав для звільнення від плати за небаланс споживання гарячої води, а надані апелянтом документи підтверджують існування в будинку по АДРЕСА_1 такого небалансу. Відтак, правомірними є дії апелянта щодо розподілу цього небалансу між усіма споживачами пропорційно до обсягу споживання».

Зазначає, що «до виникнення небалансів Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» не має ніякого відношення і не здійснює пошук втрат води і причини їх виникнення. У кожного будинку є балансоутримувачі і вони повинні слідкувати за станом внутрішньобудинкових мереж, вчасно виявляти та усувати їх пошкодження, проводити роботу щодо попередження виникнення таких пошкоджень тощо. Відповідно ЛМКП «Львівтеплоенерго» не несе відповідальності за внутрішньобудинкові мережі. Ми лише подаємо воду у будинок до вузла комерційного обліку (загальнобудинкового лічильника)».

Апелянт вважає, що «судом порушено вимоги ч. З ст. 141 ЦПК України, оскільки витрати на професійну правничу допомогу повинні бути підтверджені належними доказами та бути співмірними із справою», оскільки «адвокат вказує надмірну кількість годин роботи, … обсяг роботи адвоката значно перевищує фактичну потребу для ведення справи».

Звертає увагу на те, що «адвокатом не долучено жодного доказу про те, що ОСОБА_1 оплатила послуги адвоката, заявлені на відшкодування у заяві про компенсацію витрат на правову допомогу адвоката» (а.с. 163-169).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження за вищезгаданою апеляційною скаргою, запропоновано учасникам справи протягом 15-ти днів подати до суду свій відзив на апеляційну скаргу та ухвалено розгляд справи у відповідності до частини 1 статті 369 ЦПК України проводити в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (а.с. 174-175).

14 липня 2025 року представник відповідачки надіслав на адресу суду відзив на апеляційну скаргу («Заяву»), у якому просить апеляційну скаргу ЛМКП «Львівтеплоенерго» залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 квітня 2025 року та на додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 травня 2025 року- без змін (а.с. 180-187).

Клопотань до суду про апеляційний розгляд справи з повідомленням її учасників від останніх не поступало.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма її учасниками (в тому числі - і апелянтом) те, що:

-власником квартири АДРЕСА_2 є відповідачка ОСОБА_1 , а позивач є теплопостачальною організацією, яка надає послуги з постачання гарячої води у згадані будинок і квартиру;

-у будинку АДРЕСА_1 є встановленими вузли комерційного обліку гарячого водопостачання;

-у квартирі АДРЕСА_3 відповідачки також встановлено квартирний прилад обліку гарячої води.

Як вбачається з наведеного вище, позивач відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» є надавачем послуг, а відповідачка - споживачем цих послуг.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору.

На твердження позивача, він в період з 01.01.2023 року по 30.09.2024 року (в подальшому - «спірний період») надавав відповідачці послуги з водопостачання гарячої води, однак ці послуги остання оплатила лише частково, в результаті чого у неї перед позивачем є наявною заборгованість по оплаті цих послуг на загальну суму 19 320 грн. 50 коп. (а.с. 7).

При цьому позивачем не заперечується та обставина, що відповідачкою за спірний період згідно даних приладів обліку гарячої води, встановлених у її квартирі, було спожито 44 м3 гарячої води.

На твердження позивача/апелянта:

-згідно даних вузлів комерційного обліку гарячого водопостачання, які встановлено у будинку АДРЕСА_1 , мешканцями цього будинку у спірний період було спожито у загальному обсязі 3 423 м3 гарячої води;

-у всіх 55-ти квартирах у будинку АДРЕСА_1 встановлені прилади обліку гарячої води і «усі мешканці будинку, включно із відповідачкою, передали відомості про споживання ними гарячої води у (спірний) період … у загальному обсязі 768,096 м3. Вказане призвело до виникнення небалансу у розмірі 2654,904 м3 (3423 - 768,096), із обсягу якого позивач розподілив на відповідачку 152,16 м3».

Тобто, як вбачається з вищенаведеного, за спірний період показники вузлів комерційного обліку гарячого водопостачання, які встановлено у будинку (3 423 м3), відрізняються від внутрішньо квартирних показників, які подали мешканці цього будинку (768,096 м3), у 4,46 рази !

Відтак, до квартир у будинку «дійшло» лише 22,4 % від всього обсягу води, який було «подано» на будинок (по версії позивача/апелянта), тобто - менше 1/4 всього обсягу !

Таким чином, «небаланс у розмірі 2654,904 м3 » становить 77,6 % (!) від загальної кількості води, яку було «подано» на будинок.

Безспірним є те, що метою встановлення у квартирах індивідуальних приладів обліку гарячої води є бажання споживача оплачувати лише надані йому позивачем послуги.

В той же час наведені вище розрахунки (по версії позивача - надавача послуг) повністю зводять нанівець мету, з якою споживач встановлює у своїй квартирі індивідуальний прилад обліку води, та його бажання раціонального використання води з метою її економії.

Для прикладу: згідно Відомості про нарахування та оплату послуги (яку позивачем покладено в основу заявлених ним позовних вимог) відповідачка лише за січень 2023 року спожила 56 м3 гарячої води на загальну суму 5 334 грн. 56 коп. (а.с. 7), в той час, коли позивачем не заперечується достовірність даних індивідуального лічильника обліку цієї води встановленого у квартирі відповідачки, згідно яких нею за весь спірний період (21 місяць) було спожито лише 44 м3 гарячої води.

Як вбачається з наведеного вище, невід`ємною складовою розрахунків позивача обсягу «небалансу води» по будинку є обсяг спожитої води, який формується з «відомостей про споживання гарячої води», які подають мешканці кожної з квартир у цьому будинку.

В той же час, в мотивувальній частині оскаржуваного рішення зазначено, що «згідно із доводами позивача не всі мешканці будинку подавали показники»: дане твердження апелянтом не оспорюється та не коментується.

За наведених вище обставин в їх сукупності споживач (відповідач) вправі ставити під сумнів дані позивача про розмір ніби-то внутрішньобудинкових втрат гарячої води (77,6 % від загального обсягу поставленого на будинок) та вимагати від надавача послуги (позивача) відповідних розрахунків, які б переконливо свідчили про достовірність обсягу спожитої води, який формується з «відомостей про споживання гарячої води», які подають мешканці кожної з квартир у будинку (по версії позивача - 768,096 м3), а також доказів про вжиття позивачем відповідних заходів для перевірки достовірності відомостей про споживання гарячої води у кожній квартирі (про що зазначено відповідачем ще у Відзиві на позов).

В той же час, позивач таких даних до суду не подав і матеріали справи таких не містять, а тому суд вправі був відмовити у частині позовних вимог за їх недоведеністю позивачем відповідними розрахунками - з урахуванням даних, отриманих з кожної з 55-ти квартир у будинку.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача, як слабшої сторони у договірних відносинах з професійним виконавцем - постачальником гарячої води, інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності і уможливив би покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар доведення неправомірності вимоги позивача про сплату йому непропорційно великої суми «небалансу води» - у порівнянні з оплатою за реально використану споживачем гарячу воду (44 м3): у даному випадку - майже у 4 (чотири) рази.

За наведених обставин доводи апеляційної скарги стосовно того, що показники, які передавались по кожній окремій квартирі, «не впливають на нарахування по послузі відповідача і не змінюють кількості використаних м.куб. води мешканцями будинку загалом», колегія суддів визнає надуманими, а тому такими, що не можуть прийматися до уваги.

Так само, як не можуть прийматися до уваги доводи апеляційної скарги стосовно того, що «надані апелянтом документи підтверджують існування в будинку по АДРЕСА_1 такого небалансу. Відтак, правомірними є дії апелянта щодо розподілу цього небалансу між усіма споживачами пропорційно до обсягу споживання», оскільки у матеріалах справи відсутні дані про складові розрахунку цього «небалансу», які складаються з даних лічильників, які встановлені у 55-ти квартирах цього будинку.

Щодо доводів апелянта про те, що «до виникнення небалансів Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», оскільки позивач «лише подає воду у будинок до вузла комерційного обліку (загальнобудинкового лічильника)», то такі також не можуть прийматися до уваги, так як саме позивач збирає інформацію про споживання гарячої води кожною із квартир у будинку, систематизує її і встановлює загальний баланс спожитої води по будинку, на підставі якого і «виводить» арифметично «небаланс» по будинку, який і розподіляє по кожній із квартир у будинку та вимагає оплати за цей «небаланс» саме йому.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та 16 квітня 2025 року ухвалив рішення по суті спору з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни (та, відповідно, для задоволення позовних вимог у повному обсязі) відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

ЦПК України також встановлено, що:

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини 1-2 статті 137);

- розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137);

- суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137);

- обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137).

Матеріалами справи безспірно стверджується, що представник відповідачки приймав безпосередню участь у розгляді судом даної справи та надавав їй професійну правничу допомогу.

Суд зменшив розмір витрат відповідачки на професійну правничу допомогу, які підлягають до стягнення з позивача на її користь (5 197 грн. 50 коп.), більш ніж у три рази від розміру, який вона просила стягнути з позивача (16 500 грн.).

З урахуванням всіх вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, присуджений до стягнення з позивача на користь відповідачки в сумі 5 197 грн. 50 коп., відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, а відтак апеляційна скарга представниці позивача в частині оскарження додаткового рішення Сихівського районного суду міста Львова від 12 травня 2025 року задоволенню також не підлягає.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають.

Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено у 2025 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2025 року - 3 028 грн. 00 коп.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення з відповідачки 19 522 грн. 58 коп. заборгованості за послуги з централізованого гарячого водопостачання.

Відтак, ціна позову у цій справі складає 19 522 грн. 58 коп., що станом на 01 січня 2025 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028 грн. 00 коп. х 250 = 757 000, 00 грн).

Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 19 522 грн. 58 коп., судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 квітня 2025 року та на додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 травня 2025 року- без змін.

Постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 28 липня 2025 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський ОМ.

Шеремета Н.О.