Дата документу 09.07.2025 Справа № 336/4461/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/4461/25 Головуючий у 1-й інстанції: Петренко Л.В.
Провадження № 22-ц/807/1298/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Подліянової Г.С.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Хортицького відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) Куліченко Олени Миколаївни,

В С Т А Н О В И В:

У травня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Хортицького відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) Куліченко Олени Миколаївни.

В обґрунтування скарги зазначає, що 10.04.2025р. старший державний виконавець Хортицького відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) Олена Куліченко відкрила виконавче провадження номер НОМЕР_1 за поданням виконавчого листа 323/2090/20, виданим 29.01.2021р. Оріхівським районним судом Запорізької області (повторно ), про що зазначено в постанові про відкриття виконавчого провадження.

13.05.2025р. старший державний виконавець Хортицького відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) Олена Куліченко винесла постанову про стягнення виконавчого збору, виконавче провадження номер НОМЕР_1, виконавчий лист 323/2090/20, що виданий 29.01.2021р. Оріхівським районним судом Запорізької області.

Зауважує, що відповідно до п. 4 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Вважає, що фактично державний виконавець майже через місяць згадує про необхідність винесення постанови всупереч Закону України «Про виконавче провадження», через що він має оскаржувати такі дії у судовому порядку.

Звертаю увагу, що це не єдиний і не другий випадок з таким питанням стосовно несвоєчасного сканування документів та винесення інших постанов у даному виконавчому провадженні. Вважає, такі систематичні порушення з боку державного виконавця недопустимими.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд:

- скасувати постанову про стягнення виконавчого збору за виконавчим провадженням № НОМЕР_1 від 13.05.2025р.

- визнати дії державного виконавця Олени Куліченко протиправними в частині несвоєчасного винесення постанови про стягнення виконавчого збору за виконавчим провадженням № НОМЕР_1 від 13.05.2025р.

- постановити окрему ухвалу суду відповідно до ст. 262 ЦПК України стосовно державного виконавця Куліченко Олени та направити до керівництва Державної виконавчої служби у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) окрему ухвалу суду про відкриття дисциплінарного провадження стосовно протиправних дій державного виконавця Олени Куліченко )

- стягнути з державного виконавця Олени Куліченко або з Хортицького відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) судові витрати понесені ним під час розгляду справи, котрі будуть пізніше підраховані та заявлені в повному обсязі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2025 року відмовлено у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Хортицького відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) Куліченко Олени Миколаївни.

Роз`яснено заявнику, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушеннясудом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким зобов`язати Шевченківський районний суд м. Запоріжжя відкрити судовий розгляд за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Хортицького відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що скарга полягає в тому, щоб визнати дії державного виконавця Олени Куліченко протиправними в частині несвоєчасного винесення постанови про стягнення виконавчого збору за виконавчим провадженням НОМЕР_1 від 13.05.2025р.

Зазначає, що у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 всі його скарги (а вони абсолютно ідентичні по суті і майже по змісту) розглядає суд, який видав виконавчі документи, в цьому випадку це Шевченківський районний суд м. Запоріжжя, оскільки Оріхівський районний суд змінив територіальну підсудність через воєнний стан.

Зауважує, що справа для нього принципова.

Від представників Хортицького відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) Горлова В.Г., Куліченко О.М. на адресу апеляційного суду надійшли відзив та заперечення на апеляційну скаргу, в яких вони просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін. Зазначають, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, представника Хортицького відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) Куліченко О.М., перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що заявлені вимоги не підлягають розгляду в порядку ЦПК України, оскільки мають бути розглянуті адміністративним судом за правилами КАС України.

Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, предметом оскарження є постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 13 травня 2025 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Закон України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII є спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII рішення, що підлягають примусовому виконанню, виконавчі документи підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

За приписами частини першої статті 447 ЦПК України судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права (стаття 447-1 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 450 цього Кодексу , скарга розглядається у двадцятиденний строк з дня прийняття її до розгляду у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду цей строк може бути продовжений не більше ніж на двадцять днів за вмотивованим клопотанням однієї зі сторін або з ініціативи суду. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду. Якщо суд встановить, що особа, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються, звільнена з посади (не здійснює відповідну діяльність), він залучає до участі в справі посадову особу, до компетенції якої належить вирішення питання про усунення порушення права чи свободи заявника.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 451 ЦПК України).

Отже, як право на звернення зі скаргою, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. У позовній заяві зазначається ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження (за наявності).

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені й Законом № 1404-VIII, згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З урахуванням вищенаведеного можна зробити висновок, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 03 квітня 2019 року у справі № 370/1034/15-ц, від 6 червня 2018 року (справа N 127/9870/16-ц), від 30 січня 2019 року у справі N 161/8267/17 (провадження N 14-604цс18).

Доводи апеляційної скарги щодо того, що ОСОБА_1 подано інші скарги, які на його думку є абсолютно ідентичним по суті та майже по змісту, колегія суддів не бере до уваги, оскільки з долучених ним же самим до апеляційної скарги копій ухвал (а.с. 18,19) вбачається, що ОСОБА_1 у справі №336/4281/25 просив суд скасувати постанову державного виконавця О.Куліченко про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1, визнати дії державного виконавця протиправними та направити окрему ухвалу суду щодо відкриття дисциплінарного провадження стосовно державного виконавця, а у справі № 336/4276/25 ОСОБА_1 просив суд скасувати постанову державного виконавця О.Куліченко у виконавчому провадженні НОМЕР_1 про арешт коштів боржника, визнати дії державного виконавця протиправними та направити окрему ухвалу суду щодо відкриття дисциплінарного провадження стосовно державного виконавця, а в цій справі просить суд скасувати постанову державного виконавця О.Куліченко про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні НОМЕР_1, визнати дії державного виконавця протиправними та направити окрему ухвалу суду щодо відкриття дисциплінарного провадження стосовно державного виконавця.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником чинних норм цивільного процесуального законодавства України і не можуть бути підставами для скасування постановленого у справі судового рішення.

Таким чином, колегія судів вважає, що вірним є висновок суду першої інстанції про неможливість розгляду вимог щодо оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 13 травня 2025 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 у порядку цивільного судочинства, оскільки їх розгляд віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування судового рішення, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції у цій справі або ж її зміни.

При цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови заявнику у задоволенні його апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 18 липня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: Г.С. Подліянова

Е.А.Онищенко