Справа № 504/1349/25
Номер провадження 2/504/2309/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2025с-ще Доброслав

Доброславський районний суд Одеської області у складі:

судді Литвинюк А.В.

за участю секретаря судового засідання Батяла М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

встановив:

03.04.2025 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 1986 року народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , уроженця с. Сербка Комінтернівське Одеської області аліменти на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 на її утримання в розмірі однієї чверті від усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з дня подання заяви безстроково.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачкою вказано, що з 12.04.2007 року вона знаходилась у шлюбних відносинах з відповідачем, втім, з липня 2024 року позивачка з відповідачем разом не проживають. Від шлюбу позивачка і відповідач мають сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з позивачкою та знаходяться на її вихованні та утриманні. Позивачка зазначає, що з липня 2024 року відповідач переїхав до іншої жінки, з якою мешкає разом, до дітей не приходить, матеріальної підтримки не надає.

Разом з тим, позивачка зазначає, що в період шлюбу отримала інвалідність 3 групи безстроково та отримує пенсію по інвалідності, що складає 2300 грн щомісяця. У позові вказано, що наразі позивачка в скрутному матеріальному становищі, знаходиться на постійному прийомі хіміотерапевтичних медикаментів та вимушена виїжджати закордон для точеного лікування очагів ураження два рази на рік.

Позивачка зауважує, що відповідач матеріальну допомогу їй не надає та не бажає виконувати свій обов`язок щодо її утримання.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2025 року справу розподілено судді Литвинюк А. В.

Ухвалою Комінтернівського (нині Доброславського) районного суду Одеської області від 11.04.2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін; призначено судове засідання на 28.05.2025 року о 15:00 годині в приміщенні Комінтернівського районного суду Одеської області, розташованому за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Доброслав, вул. Захисників Маріуполя, 51 (зала судових засідань №2); визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Виходячи зі змісту ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Положеннями ст. 178 ЦПК України передбачено, серед іншого, право відповідача подати відзив на позовну заяву.

За правилами, визначеними нормою ст. 178 ЦПК України, у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

Згідно з ч. 7, 8 ст. 178 ЦПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

09.06.2025 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Відповідач зазначає, що не має фінансової можливості сплачувати аліменти на утримання позивача, оскільки з липня 2022 року не має як офіційного, так і неофіційного працевлаштування, не має у власності житла, проживає разом із батьками своєї цивільної дружини у їхньому приватному будинку, не отримує жодної соціальної допомоги чи пенсії, не має цінного рухомого чи нерухомого майна, яке могло б бути джерелом пасивного доходу. Разом з тим, відповідач зазначає, що намагався допомагати позивачці по мірі своїх можливостей та не залишати її без підтримки, періодично надавав грошові кошти їхньому сину ОСОБА_3 , що, на думку відповідача, свідчить про наявність добровільної фінансової участі з його боку.

Щодо тверджень позивачки стосовно її лікування закордоном відповідач повідомив, що позивачка вводить суд в оману щодо мети своєї поїздки закордон, намагаючись представити трудову еміграцію як вимушене лікування, щоб посилити підстави для стягнення аліментів.

Щодо майнового становища сторін відповідач вказав, що на сьогоднішній день позивака володіє нерухомим майном - зокрема житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 80,4 кв.м., та земельною ділянкою, кадастровий номер: :02:001:0275, загальною площею 0,25 га в той час як у відповідача відсутнє будь-яке цінне нерухоме майно, яке можна було б розглядати як джерело його матеріального добробуту.

Крім того, відповідач вказав, що позивачка отримує пенсію по інвалідності, яка є регулярним державним джерелом доходу, з огляду на що, вона не є особою, яка залишилась без засобів для існування, відповідно, не потребує утримання з боку відповідача.

Враховуючи все наведене, відповідач зазначив, що вимога про стягнення аліментів на утримання колишньої дружини є необґрунтованою та неспівмірною з його реальними можливостями.

24.06.2025 року відповідач звернувся до суду з клопотанням про долучення до матеріалів справи письмових пояснень цивільної дружини відповідача ОСОБА_5 та її матері ОСОБА_6 .

Протокольною ухвалою суду задоволено клопотання про долучення доказів до матеріалів справи від 24.06.2025 року, подане відповідачем, та долучено вищевказані докази до матеріалів справи.

22.07.2025 року від позивачки до суду надійшла заява, в якій остання просила суд долучити до матеріалів справи відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податку станом на 09.07.2025 року, підтвердження цілі лікування закордоном, довідка № 528 від 15.07.2025 року, довідка «Пенсійний фонд України», фотокартка транзакцій з карток, докази отримання ліків безкоштовно, акт звірки № 3924913-в від 2025-07-21 за газове постачання, довідку звірки за електропостачання з Приватбанку. Також, у відповідній заяві позивачка просила розглядати справу без її участі.

Протокольною ухвалою суду задоволено заяву позивачки від 22.07.2025 року та долучено вищевказані докази до матеріалів справи.

Судове засідання у справі, призначене на 28.05.2025 року о 15:00 годині в приміщенні Доброславського районного суду Одеської області, розташованому за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Доброслав, вул. Захисників Маріуполя, 51 (зала судових засідань №2) було відкладено за клопотанням відповідача на 24.06.2025 року о 09:30 годині.

Судове засідання у справі, призначене на 24.06.2025 року о 09:30 годині в приміщенні Доброславського районного суду Одеської області, розташованому за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Доброслав, вул. Захисників Маріуполя, 51 (зала судових засідань №2) було відкладено на 22.07.2025 року о 15:00 годині у зв`язку з неявкою сторін.

У судове засідання у справі, призначене на 22.07.2025 року о 15:00 годині в приміщенні Доброславського районного суду Одеської області, розташованому за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Доброслав, вул. Захисників Маріуполя, 51 (зала судових засідань №2) учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, що підтверджується матеріалами судової справи.

Разом з тим, 16.07.2025 року відповідач звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову заперечує.

В заяві про долучення документів до матеріалів справи від 22.07.2025 року, відповідачка просила здійснювати розгляд справи у її відсутність.

У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності учасників справи та прийняття судового рішення на підставі наявних у справі матеріалів, оскільки всі учасники справи були належним чином та завчасно у відповідності до вимог ЦПК України повідомлені по дату, час та місце судового засідання.

Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд, керуючись законом і правосвідомістю, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 12.04.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб виконавчим комітетом Сербківської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, актовий запис № 3, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 .

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , повторно виданого 18.06.2024 року Доброславським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса); та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , повторно виданого 18.06.2024 року Доброславським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

У заявах по суті сторони у справі вказують про припинення між ними шлюбних відносин та відсутність сумісного проживання з липня 2024 року, втім, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що підтверджують розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем.

Між іншим, в Єдиному державному реєстрі судових рішень наявне рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 09.04.2025 року у справі № 504/1171/25, яким розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 12.04.2007 року виконавчим комітетом Сербківської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, актовий запис № 3.

Частиною другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.

З огляду на викладене, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені Комінтернівським районним судом Одеської області у рішенні від 09.04.2025 року у справі № 504/1171/25, яке набрало законної сили.

У статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» зазначено, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень», для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. Порядок ведення Реєстру затверджується Вищою радою правосуддя.

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень», суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

З наведеного вбачається, що суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими. (Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24.10.2024 року у справі № 752/8103/13-ц (61-6892св23)).

Як вбачається з копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 522242, при повторному огляді ОСОБА_1 21.02.2022 року встановлено третю групу інвалідності на загальних підставах безстроково з 01.03.2022 року.

Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, наданої Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області 31.03.2025 року, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 потребує постійного лікування та обстеження, постійного прийому ліків, повним діагнозом є справжня поліцитемія (діагностована в Україні більш 8 років тому). Мутація JAK2 V617F, поверхневий флебіт, вторинна поліцитемія, хвороба Бехтерєва, віддалені симптоми ГПНК.

Позивачка перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Березівської районної державної адміністрації та отримує пенсію по інвалідності, щомісячний розмір якої складає 2361,00 грн. Наведене підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 09.07.2025 року за № 1553-25-31294.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частин 1-3 Сімейного кодексу України (далі СК України), дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю І, II чи III групи.

Чинне законодавство у частині другій статті 75 СК України надає перелік загальних умов для надання утримання одному з подружжя: 1) його непрацездатність; 2) потреба у матеріальній допомозі; а також здатність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. В даному випадку мова йде про юридичний склад, який містить юридичні факти, що є підставою для набуття одним з подружжя права на утримання і створення обов`язку для іншого з подружжя таке утримання надавати.

При цьому відповідно до частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. У даному випадку можна вести мову про кореляцію нужденності із розміром прожиткового мінімуму, яка неодноразово критикувалась в доктрині сімейного права з огляду на саме визначення прожиткового мінімуму, наведене у статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року. Тобто цей мінімум можна визнати допустимим у випадках лише нормального життєзабезпечення людини, але він не є достатнім у разі, якщо мова йде про непрацездатну особу, зокрема, яка позбавлена можливості працювати.

Необхідні потреби непрацездатної людини, як правило, не обмежені тими звичайними потребами, які має здорова людина, тому вимагають додаткових витрат на лікування, оздоровлення, харчування, що зумовлено іншим, відмінним способом життя такої людини.

Аналіз норм СК України свідчить, що четвертою істотною умовою виникнення права одного із подружжя на утримання є відсутність зловживання правом з її боку. Форми такого зловживання визначені у частині першій статті 83 СК України, згідно з якою рішенням суду може бути позбавлено одного з подружжя права на утримання або обмежено його строком, якщо:

1) подружжя перебувало в шлюбних відносинах нетривалий час;

2) непрацездатність того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, виникла в результаті вчинення ним умисного кримінального правопорушення;

3) непрацездатність або тяжка хвороба того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, була прихована від другого з подружжя при реєстрації шлюбу;

4) одержувач аліментів свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги.

Таким чином, за умови відсутності зловживань, визначених у частині першій статті 83 СК України, або передумов обмеження права одного із подружжя на утримання з боку іншого подружжя, які передбачені частиною 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, непрацездатне подружжя має право на матеріальну допомогу в сенсі статті 75 СК України.

В розумінні положень частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя, який є особою з інвалідністю, не є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо його пенсія забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, однак, внаслідок наявності у нього інвалідності така особа обтяжена необхідністю несення додаткових витрат на своє лікування.

З цієї точки зору факт отримання одним із подружжя пенсії, яка формально забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, слід тлумачити змістовно, виходячи із реального розміру цієї пенсії, а також витрат, які несе ця особа на лікування й на потреби із забезпечення свого життя. Також варто враховувати обов`язок подружжя із забезпечення (утримання) іншого подружжя, який визначений як в частині першій статті 75 СК України, так і в низці інших приписів СК України.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 СК України утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі.

Таким чином, зміст частини четвертої статті 75 СК України слід тлумачити системно, враховуючи встановлений іншими статтями СК України обов`язок подружжя утримувати інше подружжя й міжнародні стандарти правового захисту осіб з інвалідністю, яким у даній справі є подружжя, яке потребує матеріальної допомоги.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Останній, зокрема, полягає у визнанні людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції).

Конституція України в статті 1 проголошує, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно з Основним законом України ознаками України як соціальної держави є соціальна спрямованість економіки, закріплення та державні гарантії реалізації соціальних прав громадян. Одним з найважливіших соціально-економічних прав людини є право на достатній життєвий рівень для особи та її сім`ї (стаття 48), між тим поняття «достатній життєвий рівень» в Конституції України не розкривається і не визначається, як він співвідноситься із прожитковим мінімумом. В той же час у Рішенні Великої палати Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року зазначено, що «у державі, яку проголошено соціальною, визначений законодавцем розмір прожиткового мінімуму має реально забезпечувати гідний рівень життя людини» (речення друге абз.1 пп. 2.3 п. 2 мотивувальної частини). Це зобов`язує державу створити ефективну систему соціального захисту різних категорій осіб, яка сприяла б узгодженню рівня їхнього життя з реалізацією права на достатній життєвий рівень для них та їхніх сімей шляхом надання відповідного соціального забезпечення (абз.4-5 пп.2.3 п. 2 мотивувальної частини Рішення Великої палати Конституційного Суду України).

Отже, призначення особі з інвалідністю відповідної пенсії по інвалідності або іншої соціальної виплати не може знаходитися у зв`язку із виплатами, які здійснює подружжя на утримання іншого подружжя, яке є особою із інвалідністю. Факт призначення державою пенсії по інвалідності не може впливати на факт призначення судом аліментів на утримання подружжя або ж виключати його.

Окрім Конституції України, права та свободи людини знаходяться під захистом міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При цьому останні є частиною національного законодавства України (стаття 9 Конституції).

Зокрема, невід`ємною частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції ратифіковані Верховною Радою України 17 липня 1997 року (далі - Конвенція).

Вищезазначені міжнародні документи та відповідне законодавство України, включаючи її Конституцію, становлять концептуальний каркас розуміння принципу верховенства права.

Відповідно до статті 2 Конвенції про захист прав і основних свобод людини право кожного на життя охороняється законом.

Згідно зі статтею 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права на Державах-підписантах лежить обов`язок створення умов, які б забезпечували всім медичну допомогу і медичний догляд у разі хвороби. В свою чергу Конвенція про права осіб з інвалідністю, визнаючи важливою доступність охорони здоров`я, зобов`язує Держави-учасниці Конвенції вживати усіх належних заходів для забезпечення доступу осіб з інвалідністю до послугу сфері охорони здоров`я (стаття 12 Конвенції).

Таким чином, державні органи України, в тому числі судової гілки влади при розгляді питань, пов`язаних з правом особи на охорону життя і здоров`я, повинні керуватися вищезазначеними положеннями Конституції України та міжнародних документів як основоположних нормативно-правових актів, в яких знаходить своє втілення принцип верховенства права.

З матеріалів даної справи вбачається, що позивачка є непрацездатною особою, інвалідність позивачки встановлена під час перебування сторін у шлюбі, тому у розумінні ч. 3 ст. 75 СК України позивачка є особою, яка має право на утримання.

Наявність ознак зловживання позивачкою правом на утримання, визначених ч. 1 ст. 83 СК України є не доведеною, тому не може бути підставою відмови в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивачка посилалась на те, що за станом здоров`я вона змушена виїжджати закордон для отримання необхідного лікування, з огляду на що, її майновий стан є вкрай нужденним.

На підтвердження вказаних обставин, позивачкою було надано до суду належним чином засвідчений переклад довідки Територіального медичного закладу Мачерати Область Марке від 21.05.2025 року. Відповідним документом доктор відділення гематології лікарні м. Чівітанова-Марке Центру трансплантації стовбурових клітин СІС 419 Франческо Алезіані засвідчив, що пані ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 у Молдові та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , повинна підтримувати постійний зв`язок з гематологічним відділенням лікарні Чівітанова-Марке, оскільки вона страждає на первинну поліцитемію та проходить спеціалізоване лікування в цьому закладі.

Враховуючи наведене, суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо трудового характеру виїздів позивачки закордон.

Щодо доводів відповідача стосовно безпідставності заявлення позивачкою вимоги про стягнення аліментів на її утримання з огляду на наявність у її володінні нерухомого майна суд зазначає наступне.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 429800255 від 03.06.2025 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нерухоме майно: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 80,4 кв.м., та земельна ділянка, кадастровий номер: :02:001:0275, загальною площею 0,25 га.

Разом з тим, у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 зареєстрована та проживає зі своїм сином ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та донькою ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти проживають разом з матір`ю та знаходяться на її утриманні. Наведене, в свою чергу, підтверджується довідкою № 113 від 31.03.2025 року, виданою Сербківським старостинським округом Курісовської сільської ради Березівського району Одеської області.

В матеріалах справи наявна довідка Одеського морехідного фахового коледжу морського та рибопромислового флоту імені Олексія Соляника від 24.03.2025 року за № 403 зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_3 є курсантом денного судноводійного відділення 2 курсу Одеського морехідного фахового коледжу морського та рибопромислового флоту імені Олексія Соляника спеціальність 271 «Морський та внутрішній водний транспорт» спеціалізація 271.01 «Навігація і управління морськими суднами» згідно з наказом про зарахування від 14.08.2024 року № 183-КС. Початок навчання 01.09.2024 року. Закінчення навчання 07.07.2027 року. Навчається на контрактній формі.

Також, в матеріалах справи наявна довідка Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» від 14.07.2025 року за № KQ5T5TIRI2Q2S128, згідно якої на картку/рахунок ОСОБА_3 НОМЕР_6 ( НОМЕР_7 ) і додатковим рахункам договору SAMDNWFC91 від 24.09.2024 за період 01.08.2024 14.07.2025 позивачкою було здійснено грошові перекази на загальну суму 76 245,02 грн.

З урахуванням наданих доказів, суд доходить висновку щодо самостійного утримання позивачкою свого сина ОСОБА_3 , в той час як доводи відповідача щодо періодичного надання ним грошових коштів своєму сину не знаходять свого документального підтвердження.

Крім того, позивачка самостійно сплачує житлово-комунальні послуги на утримання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де вона мешкає разом зі своїми дітьми, що підтверджується актом № 3924913-в від 2025-07-21 звірки взаємних розрахунків за період з 2024-01-01 по 2025-07-21 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» і споживаем природного газу ОСОБА_1 , Довідкою акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» від 18.07.2025 року за № M3DSVIUKLSQ9B04P.

За вищенаведених обставин суд враховує факт того, що вартість лікування позивачки, витрат на утримання дітей та сплату комунальних послуг у сукупності перебільшує розмір прожиткового мінімуму, гарантованого державою, та фактичного розміру пенсії, який вона отримує. В результаті цього, право останньої на достатній життєвий рівень для себе, гарантований статтею 48 Конституції України, буде порушено і обов`язок держави щодо створення умов, які б забезпечували всім медичну допомогу і медичний догляд у разі хвороби, буде невиконаний (стаття 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права).

Зазначене випливає з того очевидного факту, що позивачка вимушена робити вибір між можливою загибеллю від відсутності відповідного лікування, що прямо порушує принцип верховенства права щодо визнання в Україні людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю, утвердження і забезпечення прав і свобод якої є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

У частині четвертій статті 75 СК України не передбачено можливості визнання особою з інвалідністю такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо її пенсія забезпечує встановлений законом прожитковий мінімум.

Тому суд вважає, що приписи частини четвертої статті 75 СК України, відповідно до якої один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом, не відповідають нормам статей 3, 8 та 48 Конституції України, тому суд її не застосовує.

У відзиві відповідач звертає увагу на відсутність у нього фінансової можливості сплачувати аліменти на утримання позивачки, оскільки починаючи з липня 2022 року він не має як офіційного, так і не офіційного працевлаштування та на підтвердження вказаних обставин надає довідку з Пенсійного фонд України форми ОК-7 від 03.06.2025 року, письмові пояснення ОСОБА_5 та її матері ОСОБА_6 .

Втім, суд не приймає відповідні доводи відповідача та докази, надані на їх підтвердження з огляду на наступне.

При визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, суд прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

Відповідач є працездатним та має працездатний вік, інших непрацездатних осіб на утриманні немає, тяжкими хронічними захворюваннями не страждає, а тому спроможний здійснювати трудову діяльність і зобов`язаний, відповідно до вимог статті 75 СК України, надавати кошти на утримання колишньої дружини. В свою чергу, доказів зворотного відповідачем не надано.

Згідно ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Доказування повинно здійснюватись за загальними правилами відповідно до ст. 81 ЦПК України, яка передбачає обов`язковість подання доказів наявності фактичних обставин.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням наведених положень, суд звертає увагу на те, що тягар доказування фінансової неспроможності надавати допомогу та сплачувати аліменти на утримання непрацездатної колишньої дружини у разі заперечень покладається на відповідача, який такі обставини не довів.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на її утримання.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням викладеного, судом не надається детальна відповідь на інші аргументи сторін, оскільки вони самі по собі, або в сукупності з іншими аргументами та доказами по справі не пливають на вищезазначений висновок суду щодо незаконності оспорюваної постанови.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 76, 78, 81, 82, 128, 178, 223 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 1, 2, 3, 75, 77, 83 Сімейного кодексу України суд, -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 1986 року народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , уроженця с. Сербка Комінтернівське Одеської області аліменти на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 на її утримання в розмірі однієї чверті від усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з дня подання заяви безстроково.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Доброславський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя : Литвинюк А. В.