Номер провадження: 22-ц/813/4293/25
Справа № 495/2695/24
Головуючий у першій інстанції Волкова Ю. Ф.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання - Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 січня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Відділ державної архітектурно-будівельного контролю Департаменту економіки та розвитку міста Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про знесення самочинного будівництва та повернення житлового будинку у первісний стан до здійснення самочинного будівництва,

встановив:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом у якому просив зобов`язати ОСОБА_2 власними силами та за власний рахунок знести самовільно збудовану на території домоволодіння АДРЕСА_1 двоповерхову будівлю під літ. «В» розміром 4,0 х 4,4м, що відноситься до квартири АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власником 13/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , відповідачці ОСОБА_2 на праві власності належать 7/100 частин вказаного домоволодіння.

Рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 1302 від 22.11.2007 «Про дозвіл громадянам міста будівництва госпбудівель та прибудов» у домоволодінні по АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 дозволено будівництво сараю розміром 3,0x4,0 (на місці частини сараю літ. «В»), однак, відповідачка ОСОБА_2 , без дозвільних документів на будівництво, на місці дерев`яного сараю літ. «В», збудувала двоповерхову будівлю, розміром 4,0x4,4 м висотою 5,6 м.

Про те, що будівництво є незаконним позивач дізнався лише наприкінці лютого 2023 року з листа №Ко-305, №Ко-321 від 23.02.2023 року ВК Білгород-Дністровської міської ради після відповідного звернення.

06.06.2019 року ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» на підставі частини дев`ятої статті 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також за порушення ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», відповідальність за що передбачено частиною першою статті 96 цього ж Кодексу.

Зважаючи на те, що кам`яна будівля розміром 4,0x4,4 м, висотою 5,6 м за адресою: АДРЕСА_1 , є самочинним будівництвом на території домоволодіння, співвласниками якого є сторони, позивач просить зобов`язати відповідачку власними силами та за власний рахунок її знести.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 січня 2025 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 січня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов, посилаючись на обставини, якими обґрунтовано позов, неповне з`ясування судом обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , заперечуючи проти задоволення такої, вказує про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, яке просить залишити без змін.

В судовому засіданні представник позивач ОСОБА_1 - адвокат Холудєєв Б.Є., підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, із заявами (клопотаннями) про відкладення розгляду справи на адресу суду не зверталась.

У відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним нормам, виходячи з такого.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд виходив з того, що ОСОБА_1 , як користувач земельної ділянки, не довів наявність його порушеного права (зокрема власності) спірною забудовою; не заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, оскільки визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно не є предметом цього спору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником 13/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , співвласником 7/100 частин якого є відповідачка ОСОБА_2 .

На підставі рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 751 від 21.06.2007 року у домоволодінні по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 надано дозвіл з влаштування дверного отвору з ванної кімнати літ « 1-5» у двір замість вікна; 26.06.2007 року позивач отримала дозвіл № НОМЕР_1 Інспекції ДАБК на виконання будівельних робіт з будівництва: у домоволодінні по АДРЕСА_1 , влаштування дверного отвору з ванної кімнати літ « 1-5» у двір замість вікна.

На підставі рішення виконавчого комітету № 1302 від 22.11.2007 року, ОСОБА_2 затверджено проектну документацію та надано дозвіл на будівництво сараю розм. 3*4 м на місці частини сараю літ «В» у домоволодінні по АДРЕСА_1 .

28.11.2007 року ОСОБА_2 . Інспекцією ДАБК видано дозвіл № НОМЕР_2 на виконання будівельних робіт. Термін дії дозволу - до 28.11.2008 року.

17.07.2008 року було внесено відповідні зміни до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі проведеного позапланового заходу Відділу ДАБК Білгород-Дністровської міської ради складено акт № 71 від 30.05.2019 року, припис про усунення порушень законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 30.05.2019 року, два протоколи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 від 30.05.2019 року (за результатами перевірки було встановлено здійснення будівництва сараю розмірами 3х4 м з відхиленням від проектної документації, а також експлуатацію об`єкта будівництва без прийняття відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю його до експлуатації). 06.06.2019 року начальник відділу державного архітектурно-будівельного контролю Білгород-Дністровської міської ради виніс постанови № 21, № 22 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1, 5 ст. 96 КУпАП із застосуванням адміністративного стягнення у виді штрафу.

За результатами проведеного позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, Відділом державного архітектурно-будівельного контролю Білгород-Дністровської міської ради винесено постанову № 27 у справі про адміністративне правопорушення від 22.07.2019 року, якою ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 188-42 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу (за здійснення будівництва сараю розмірами 3х4 м з відхиленням від проектної документації, а також експлуатацію без об`єкта будівництва без прийняття відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю його до експлуатації).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а в ч. 2 ст. 16 ЦК України визначив способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в справі N 6-951цс16 від 24 травня 2017 року, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За нормами ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним свого права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 ЦК України). Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки, з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проєкту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.

Під час вирішення питання про те, чи є відхилення від проєкту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі N 725/5630/15-ц (провадження N 14-341цс18), а також у постанові Верховного Суду від 17 січня 2022 року у справі N 442/4338/17 (провадження N 61-1460св21).

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).

Проте позивачем ОСОБА_1 не зазначено, за захистом якого порушеного права він звернувся до суду.

Так, звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 заявляє вимогу про зобов`язання ОСОБА_2 власними силами та за власний рахунок знести самовільно збудовану на території домоволодіння АДРЕСА_1 двоповерхову будівлю під літ. «В» розміром 4,0 х 4,4м, що відноситься до квартири АДРЕСА_2 , посилаючись на те, що відсутність документу, що засвідчує вказаного нерухомого об`єкта в експлуатацію порушує його права як власника 13/100 домоволодіння по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування наявності порушеного цивільного права (інтересу) позивач ОСОБА_1 вказує, що відповідні будівельні роботи відповідачкою ОСОБА_2 були проведені із порушенням законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Отже ОСОБА_1 звертаючись до суду з цим позовом мав довести суду не лише факт порушення відповідачкою ОСОБА_2 під час проведення будівельних робіт законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, але і те, що внаслідок таких були порушені його законні права та інтереси.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем ОСОБА_1 , у порушення, вказаних вище вимог, не доведено тих обставин, що здійснені відповідачкою ОСОБА_2 будівельні роботи створюють йому перешкоди у користуванні належними йому на праві власності 13/100 домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Колегія суддів також зауважує, що хоча актом № 71 від 30.05.2019 року, приписом про усунення порушень законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 30.05.2019 року, постанови Відділу державного архітектурно-будівельного контролю Білгород-Дністровської міської ради № 21 та 22 від 06.06.2019 року та № 27 від 22.07.2019 року зафіксовано порушення законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, проте Постановою п`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2021 року у справі № 495/5290/19 визнано протиправними та скасовано постанови у справах про адміністративне правопорушення № 21 та 22 від 06.06.2019 року.

Крім того, Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.08.2021 року у справі № 495/4178/21, яке набрало законної сили 27.08.2021 року, визнано протиправною та скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення № 27 від 22.07.2019 року, якою ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 188-42 КУпАП; справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за вчинення нею адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 188-42 КУпАП закрито.

Вказані вище судові рішення обґрунтовані безпідставністю тверджень відділу державного архітектурно - будівельного контролю Білгород - Дністровської міської ради про порушення ОСОБА_2 .Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", оскільки на день будівництва відповідного нерухомого майна такий не діяв, також суд зауважив про сплив строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Отже, відповідні акт № 71 від 30.05.2019 року, припис про усунення порушень законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 30.05.2019 року, постанови Відділу державного архітектурно-будівельного контролю Білгород-Дністровської міської ради № 21 та 22 від 06.06.2019 року та № 27 від 22.07.2019 року не є належними, допустимими та достатніми доказами порушення прав позивача.

Окремо колегія суддів зауважує, що контроль за дотриманням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, проектної документації, будівельних норм, стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об`єктів містобудування, технічних умов, інших нормативних документів під час виконання підготовчих і будівельних робіт, архітектурних, інженерно-технічних і конструктивних рішень, застосування будівельної продукції здійснюється органами державного архітектурно - будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 1 ст. 41 Закону України № 3038-VI від 17.02.2011 року, п. 1 п. 2 Порядку № 553 від 23.05.2011 року, який за умови невиконання припису про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням (ст. 38 Закону України № 3038-VI від 17.02.2011 року)..

Отже, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що проведені ОСОБА_2 будівельні роботи перешкоджають позивачу ОСОБА_1 у користуванні належним йому нерухомим майном та, відповідно, порушення прав і законних інтересів останнього, що є підставою для відмови у позові.

За таких встановлених судом у справі обставин, колегія суддів виснує, що позивачем ОСОБА_1 не доведено підстав його позову.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" N 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими висновки суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , з вказаних вище підстав.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Доводи апеляційної скарги позивача за своєю суттю зводяться до обґрунтування позовних вимог та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 13 червня 2025 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

М.В. Назарова