АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

24 липня 2025 року

м. Чернівці

справа № 724/2026/24

провадження № 22-з/822/51/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Одинака О. О.

суддів: Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.

секретар Мостолюк А. І.

позивач ОСОБА_1

відповідачі Приватне підприємства «ВІБ-2008», ОСОБА_2

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дністровського нотаріального округу Чернівецької області Масловська Ірина Юріївна

за позовом про визнання права власності на частку у статутному капіталі юридичної особи у порядку спадкування за заповітом

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3

відповідачі ОСОБА_1 , Приватне підприємства «ВІБ-2008», ОСОБА_2

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дністровського нотаріального округу Чернівецької області Масловська Ірина Юріївна

за позовом про визнання права власності на частку у статутному капіталі юридичної особи у порядку спадкування

розглянувши заяви ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 , про компенсацію судових витрат на правничу допомогу у зв`язку з закриттям провадження у справі,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 09 липня 2025 року заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про відмову від позову задоволено.

Прийнято відмову ОСОБА_1 від позову пред`явленого до Приватного підприємства «ВІБ-2008», ОСОБА_2 , про визнання права власності на частку у статутному капіталі юридичної особи у порядку спадкування за заповітом.

Прийнято відмову ОСОБА_3 від позову пред`явленого до Приватного підприємства «ВІБ-2008», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визнання права власності на частку у статутному капіталі юридичної особи у порядку спадкування.

Визнано нечинним рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 21 березня 2025 року.

Провадження у справі № 724/2026/24 закрито.

14 липня 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 , подав до Чернівецького апеляційного суду заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, понесених на правничу допомогу у цій справі у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 18 липня 2025 року призначено до розгляду заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на 24 липня 2025 року, про що повідомлено учасників справи.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи заяви та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні заяви ОСОБА_2 слід відмовити з наступних підстав.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частиною першою статті 4 ЦПК України.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

У статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.

Відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

У разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача (частина третя статті 142 ЦПК України).

Згідно з частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Для стягнення здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 711/64/23.

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах: від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16-ц (провадження № 61-24189св18), від 28 січня 2019 року у справі № 619/1146/17-ц (провадження № 61-44038св18), від 02 грудня 2020 року у справі № 202/2600/15-ц (провадження № 61-6264св20), від 17 грудня 2020 року у справі № 758/12381/18-ц (провадження № 61-15039св20), від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18 (провадження № 61-10254св20); Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах: від 09 липня 2019 року у справі № 922/592/17, від 21 січня 2020 року у справі № 922/3422/18, від 21 грудня 2020 року у справі № 922/1001/20; Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постановах: від 21 листопада 2018 року у справі № 820/4347/17 (адміністративне провадження № К/9901/39893/18), від 18 березня 2020 року у справі № 280/5628/18 (адміністративне провадження № К/9901/16400/19, № К9901/16405/19).

Також колегія суддів враховує, що положення частин п`ятої, шостої статті 142 ЦПК України ідентичні нормам частин п`ятої, шостої статті 130 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК) України.

У постановах від 14 травня 2024 року у справі № 916/3278/21, від 25 квітня 2024 року в справі № 903/1079/23 Верховний Суд вказав, що ГПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак очевидно, що під цими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду. Тобто, частина п`ята статті 130 ГПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, а тому такі встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин. Поняття «необґрунтованість дій позивача» не є тотожнім таким поняттям як «зловживання правом», «неправомірність дій» або ж «встановлення того, що спір виник внаслідок необґрунтованих дій позивача».

Верховний Суд зазначив, що «необґрунтовані дії позивача» не тотожні поняттю «необґрунтований позов», адже законодавець свідомо визначив саме підставу як дію позивача і яка/які є необґрунтованими, а не заяву по суті спору позов.

Під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи висловлення явної неповаги до суду чи учасників справи (постанова Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 761/27076/19).

У справі, що переглядається, пред`явлення позову до ПП «ВІБ-2008» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 обґрунтовували тим, що спадкодавцю ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належала частка у статутному капіталі ПП «ВІБ-2008».

Згідно з відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань частка ОСОБА_7 у статутному капіталі ПП «ВІБ-2008» становить 50%, а частка ОСОБА_2 50%.

Також як вбачається із відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань керівником ПП «ВІБ-2008» є ОСОБА_2 .

В позовній заяві ОСОБА_1 вказував, що ПП «ВІБ-2008» та ОСОБА_2 як керівником підприємства чиняться перешкоди в отриманні свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_7 , шляхом ненадання нотаріусу правовстановлюючих документів підприємства.

З постанови приватного нотаріуса Масловської І. Ю. від 25 серпня 2023 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії встановлено, що підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину в тому числі слугувало те, що видати відповідне свідоцтво не вбачається можливим, оскільки його неможливо зареєструвати в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у зв`язку з відсутністю установчого документа юридичної особи у новій редакції за відсутності якого неможливо провести такі зміни.

Також до матеріалів справи долучено копію листа ОСОБА_1 від 25 листопада 2023 року, який адресовано директору ПП «ВІБ-2008» ОСОБА_2 , та докази його направлення.

Відповідно до змісту вказаного листа ОСОБА_1 як спадкоємець ОСОБА_7 просив ініціювати скликання загальних зборів засновників ПП «ВІБ-2008» з метою внесення змін до складу засновників та затвердження статуту підприємства у новій редакції.

На порядок денний загальних зборів засновників запропоновано винести наступні питання: 1) зміна складу засновників ПП «ВІБ-2008» у зв`язку зі смертю ОСОБА_7 ; 2) затвердження статуту ПП «ВІБ-2008» у новій редакції; 3) надання повноважень щодо державної реєстрації відомостей про зміни засновників та статуту ПП «ВІБ-2008» у новій редакції, з правом підпису необхідних для державної реєстрації документів ОСОБА_1 .

З досліджених апеляційним судом матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 вказані обставини не спростовував, зокрема встановлено, що 11 вересня 2024 року представником ОСОБА_2 подано до суду заяву про надання доступу до матеріалів справи та клопотання про відкладення розгляду справи (том 1, а. с. 57).

В подальшому 08 жовтня 2024 року ОСОБА_2 та його представником ОСОБА_6 подані клопотання про відкладення розгляду справи (том 1, а. с. 192).

04 листопада 2024 року представником ОСОБА_6 подано заву, в якій заначено, що відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнає. Просив розгляд справи проводити у його відсутності та відсутності представника (том 1, а. с. 210).

09 січня 2025 року представником ОСОБА_6 подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи (том 1, а. с. 236).

У заяві від 20 лютого 2025 року ОСОБА_2 позовні не визнав, просив суд відмовити у позові ОСОБА_1 та позові ОСОБА_3 (том 2, а. с. 12).

Тобто, у ході розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 не вказував на необґрунтованість дій позивачів, так і не спростовував обставини, які слугували підставою звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із позовами у цій справі.

В свою чергу, звертаючись із відзивом на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказував на те, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у позові з підстав його пред`явлення до неналежних відповідачів, в зв`язку з чим просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Додатково просив суд апеляційної інстанції стягнути з ОСОБА_1 на свою користь, понесені ним витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у сумі 15 000 гривень (том 2, а. с. 87-95).

Аналогічні доводи наведені також і у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в якому ОСОБА_2 також просив стягнути на свою користь, понесені ним витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у сумі 15 000 гривень (том 2, а. с. 98-106).

З урахуванням вищевикладеного, апеляційним судом не встановлено зловживання процесуальними правами з боку ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зокрема, не встановлено які їх дії у вказаній справі були необґрунтованими, що є підставою для компенсації витрат, пов`язаних з розглядом справи у зв`язку із закриттям провадження у справі.

Отже, відсутні підстави для визнання дій позивачів необґрунтованими, оскільки звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу.

З системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статі 141 ЦПК України слідує, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 741/1681/17 (провадження № 61-48179св18), Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу у зв`язку із закриттям провадження у справі, вказав, що законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача (частина п`ята статті 142 ЦПК України). При цьому звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист. Таким чином, саме собою звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивачів, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивачів, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача під час звернення до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для покладення на ОСОБА_1 та ОСОБА_3 витрат ОСОБА_2 на правову допомогу, оскільки відповідачем при заявлені вимоги про відшкодування понесених у справі судових витрат не було доведено необґрунтованості дій позивача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета, що виключає стягнення такої компенсації.

Керуючись ст. ст. 141, 142, 260, 261, Чернівецький апеляційний суд

Ухвалив:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про компенсацію судових витрат на правничу допомогу у зв`язку з закриттям провадження у справі відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної ухвали.

Повна ухвала складена 24 липня 2025 року.

Суддя-доповідач Олександр ОДИНАК

Судді: Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ПОЛОВІНКІНА