Провадження № 2/359/204/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

01 серпня 2025 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Коваленко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах, -

В С Т А Н О В И В :

14 листопада 2023 року представник позивача ТОВ «Кей-Колект» звернувся до суду з позовом, яким просив : в рахунок погашення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 14 грудня 2007 року у розмірі 53 512,67 доларів США, що за курсом НБУ станом на 12 вересня 2023 року складає 1 956 883,36 грн., звернути стягнення на предмети іпотеки, а саме : трьох кімнатну квартиру загальною площею 63,6 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмету іпотеки, на прилюдних торгах, за початковою ціною, яка буде визначена при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на таке майно на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вимоги обґрунтовано тим, що 14 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0. За цим договором АКІБ «УкрСиббанк» зобов`язався надати кредит у розмірі 47 700 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язався в строк до 14 грудня 2028 року повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним у розмірі 12,40% річних. Крім того, для забезпечення належного виконання грошового зобов`язання за кредитним договором 14 грудня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» уклав з ОСОБА_1 договір іпотеки №72764, за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» нерухоме майно, а саме : квартиру АДРЕСА_2 .

13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №2 та договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки №649-650, відповідно умов яких ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової та майнової вимоги до осіб, які були боржниками ПАТ «УкрСиббанк», включно і за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14 грудня 2007 року та договором іпотеки № 72764 від 14 грудня 2007 року.

Свої зобов`язання за кредитним договором відповідач не виконав та станом на 12 вересня 2023 року не погашена заборгованість перед ТОВ «Кей - Колект» складає 53 512,67 доларів США, що за курсом НБУ складає 1 956 883,36 грн.

З цих підстав позивач, як іпотекодержатель, просить позов задовольнити та звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на спірну квартиру шляхом її продажу на прилюдних торгах.

Ухвалою суду від 16 листопада 2023 року у справі відкрито позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки і встановлено строки для вчинення процесуальних дій.

27 грудня 2023 року до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Кірічевська О.І. просила відмовити у задоволенні позову. Вказала, що 13 лютого 2012 року між ПАТ «Укр Сиббанк» та ТОВ «Кей Колект» було укладено Договір про відступлення права вимоги, за яким в порядку та на умовах, визначених цим договором, банк у зв?язку з укладенням між цедентом та цесіонером договору факторингу №2 від 13 лютого 2012 року передав цесіонарію права вимоги за договорами іпотеки зазначених у додатку №1, до цього договору. 14 листопада 2023 року представник позивача ТОВ «Кей-Колект» звернувся до суду з даним позовом.

При цьому, позивач жодного разу, починаючи з дня підписання договору про відступлення права вимоги, не звертався до відповідача з вимогою погасити заборгованість та / або вимогою дострокового виконання зобов`язання. Більше того, звернула увагу на відсутність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором. Законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Отже, за змістом ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 33 та ст. 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно ч. 2 ст. 35 Закону.

Крім того, представник відповідача не погодилась з висновком експерта оскільки, висновок не є належним та допустимим доказом, якщо у ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Більш того, висновок експерта не може бути визнаний належним та допустимим доказом, якщо всупереч вимог ст. 106 ЦПК України в ньому не зазначено, що він підготовлений для подання до суду.

Також зазначено, що на вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо); перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається в разі подання особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Починаючи з 2012 року по сьогоднішній день жодних вимог від позивача на адресу відповідача або майнового поручителя щодо погашення заборгованості за кредитним договором не надходило. На підставі чого (з яких розрахунків) сформована ціна позову та обрахований розмір самої заборгованості, не зрозуміло. У зв`язку з цим і перевірити правильність вказаного розрахунку заборгованості неможливо.

Отже, представник відповідача вважає, що позивач пропустив строки для стягнення заборгованості з відповідача за попередні періоди, оскільки звернувся до суду більше ніж через 10 років з моменту підписання договору про відступлення права вимоги між Публічним акціонерним Товариством «УкрСиббанк» (далі по тексту ПАТ «УкрСиббанк») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей Колект» (далі по тексту ТОВ «Кей Колект»).

Крім того, представник вказав, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія Закону: у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки; у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки; у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об?єкти; у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах (а.с. 41-48).

16 квітня 2024 року від представника позивача ТОВ «Кей-Колект» адвоката Вишневської О.І. до суду надійшли додаткові пояснення, в яких представник вказала, що 13 лютого 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» уклали Договір факторингу № 2 та Договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В., згідно яких право вимоги за вищевказаним кредитним договором та договором іпотеки перейшло до ТОВ «Кей-Колект».

Зміст договору факторингу полягає у переході до фактора права вимоги до боржника, тобто останній зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові та у цьому повідомленні визначено грошову вимогу, яка піддягає виконанню, а також вказано фактора, якому має бути здійснено платіж предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Законом України «Про іпотеку» та Цивільним кодексом України чи будь яким іншим нормативним документом не вимагається згода боржника (іпотекодавця) на укладення вище зазначених договорів.

Крім того, відповідно пункту 10.12 кредитного договору: «Уклавши цей договір позичальник надає банку згоду передавати права та обов?язки банку за цим договором третій особі, без отримання на це додаткової згоди позичальника».

Листом від 29 лютого 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» повідомило позичальника (іпотекодавця) та фінансового поручителя про відступлення прав вимоги до ТОВ «Кей-Колект».

Також представник вважає хибними доводи відповідача, що реалізації права іпотеко-держателя звернути стягнення на предмет іпотеки повинно передувати направлення письмової вимоги про усунення порушень основного зобов`язання в порядку, передбаченому ст. 35 Закону України «Про Іпотеку».

ТОВ «Кей - Колект» не звертало стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку (ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку»), а звернулось до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 39 Закону України «Про іпотеку», а тому, в даному випадку, направлення досудової вимоги не є обов`язковим.

Щодо строку позовної давності представник вказав, що підписавши кредитний договір сторони встановили, що «позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 14 грудня 2028 року», також відповідно Додатку № 2 до кредитного договору «Графік платежів» визначено останню датою платежу грудень 2028 року.

Відповідно пункту 6.1 Договору іпотеки: «цей договір підлягає нотаріальному посвідченню і діє з моменту такого посвідчення до повного виконання зобов`язань за договором (и), що обумовлюють основне зобов`язання».

Враховуючи, що станом на момент пред`явлення позовної заяви строк дії кредитного договору не закінчився, основне зобов`язання не виконано, відтак строк позовної давності не пропущений. Враховуючи викладене, представник позивача просив позовні вимоги задовольнити (а.с. 87-95).

Ухвалою суду від 16 квітня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті з викликом і повідомленням сторін.

24 березня 2025 року від адвоката Сорокопуд М.А. до суду надійшла заява про застосування наслідків спливу строків позовної давності (а.с. 142).

10 квітня 2025 року до суду від представника відповідача Горлатого О.В. надійшли додаткові пояснення у справі, в яких представник вказав, що оскільки відповідач не визнає отримання грошових коштів від ПАТ «Укрсиббанк» за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 14 грудня 2007 року у розмірі 47 700 доларів США, а позивачем не надано суду належних та допустимих доказів надання банком кредитних коштів відповідачу, відтак кредитний договір взагалі є неукладеним, а саме зобов`язання безгрошовим, а тому у його сторін не виникло будь-яких зобов`язань щодо виконання цього договору. У зв`язку з цим просив відмовити у задоволенні позову (а.с. 162-166).

Належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи представник позивача до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Натомість подав заяву, якою просив розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Відповідач та його представник до суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник відповідача Сорокопуд М.В. подав до суду заяву про розгляд справи у його та відповідача відсутність, у задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному розмірі.

Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення.

За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за №761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, прийшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Судом встановлено, що 14 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту №0.

Відповідно п.1.1 цього договору банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 47 700,00 доларів США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтет них платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума в національній валюті дорівнює 240 885 грн. по курсу НБУ на день видачі кредиту.

Згідно п. 1.2.2. договору про надання кредиту №0 позичальник у будь - якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни не пізніше 14 грудня 2028 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно умов Розділу 12 цього договору на підставі будь - якого з п.п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 договору.

Зі змісту п. 1.3.1. вказаного договору, вбачається, що за використання кредитних коштів у межах установленого строку кредитування процентна ставка, процентна ставка встановлюється у розмірі 12,4% річних.

Відповідно п. 1.4. кредитного договору кредит надається позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника), а саме : на придбання квартири.

Згідно п. 1.5. договору, кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника за № НОМЕР_1 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

З заяви на видачу готівки № 56 від 14 грудня 2007 року в розмірі 47 700, 00 доларів США, що в гривневому еквіваленті на момент видачі становило 240 885, 00 грн., вбачається, що вказані грошові кошти видано АКІБ «УкрСиббанк» на поточний рахунок за № НОМЕР_1 , відкритий фізичною особою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт НОМЕР_2 виданий 15 жовтня 1998 року Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві). Крім того, на вказаній заявці проставлено власноручний підпис отримувача грошових коштів (а.с. 98).

Відтак, суд приходить переконання, що банк виконав своє зобов`язання перед ОСОБА_1 за договором про надання кредиту №0 від14 грудня 2007 року.

Наведене, в свою чергу, свідчить про безпідставність тверджень відповідача про неотримання від АКІБ «УкрСиббанк» грошових коштів в розмірі 47 700, 00 доларів США.

Більш того, ОСОБА_1 не подав до суду доказів втрати паспорта НОМЕР_2 , який видано 15 жовтня 1998 року Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві та, у зв`язку з цим, доказів звернення до правоохоронних органів та отримання ним нового паспорту громадянина України.

Відповідно п. 2.1. кредитного договору, у забезпечення виконання зобов`язань позичальника за даним договором банком приймається : застава нерухомості, а саме: квартира АДРЕСА_2 .

У зв`язку з цим, 14 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки за № 72764, який посвідчено приватним нотаріусом міського Бориспільського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрований в реєстрі за № 3899.

За змістом п. 1.1., 1.2., 1.6 вказаного договору, іпотекодавець передає в іпотеку майно квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 63,6 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Ринкова вартість предмету іпотеки, згідно звіту незалежного оцінщика, становить 267 650 грн. 00 коп. Предмет іпотеки, залишається у володінні та користуванні іпотекодавця.

Також судом встановлено, що 13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» (клієнт) та ТОВ «Кей-Колект» (фактор) укладено договір факторингу №2, за умовами якого за цим договором клієнт зобов`язується передати у власність фактору, а фактор прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором. Обсяг (сума) прав вимоги станом на дату укладення цього договору визначений у Додатку 1 до цього договору. Одночасно з відступленням прав вимоги до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення (а.с. 16-20).

Згідно виписки з Додатку №1 до договору факторингу №2 від 13 лютого 2012 року, до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 , зокрема, й за кредитним договором №0 від 14 грудня 2028 року (а.с. 21).

13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» (цедент) та ТОВ «Кей-Колект» (цесіонарій) укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, згідно умов якого у зв`язку з укладенням між цедентом та цесіонарієм договору факторингу №2 від 13 лютого 2012 року, цедент передає, а цесіонарій приймає права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у Додатку 1 до цього договору (а.с. 22-24).

Відповідно виписки з Додатку №1 до договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 13 лютого 2012 року, до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги за договором іпотеки від 14 грудня 2007 року (а.с. 25).

Суд звертає увагу на той факт, що виписки з додатків до вищевказаних договорів, які містяться на аркушах справи 21 та 25, взагалі ніким не засвідчені, не містять інформації про відповідальних за їх складення осіб та їх підписів, не скріплені печаткою позивача або ПАТ «УкрСиббанк».

Відтак суд, в силу вимог ч.1 ст. 79 ЦПК України, вважає вказані виписки недостовірними доказами.

Суд також звертає увагу на те, що позивачем до позову долучено лише першу - третю та останню сторінки договору факторингу №2 від 13 лютого 2012 року та першу і останню сторінки договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 13 лютого 2020 року, що позбавляє суд можливості ознайомитись з їх змістом в повному обсязі, перевірити порядок та умови переходу права вимоги за вказаними договорами.

Відповідно ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 512 ЦК України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні, відповідно якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Згідно ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е)вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». За договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно ч. 1 ст. 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Вищевказані правові висновки щодо кваліфікуючих ознак договору факторингу зроблені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 11 вересня 2018 року у справі за № 909/968/16, від 11 жовтня 2019 року у справі № 910/13731/17, від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року за № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року за №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Судом встановлено, що 13 лютого 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» (клієнт) та ТОВ «Кей-Колект» (фактор) укладено договір факторингу №2, яким, зокрема, погоджено терміни, які використовуються у договорі, зокрема : сума фінансування сума, яка підлягає сплаті фактором як фінансування клієнта за цим договором під відступлення прав вимоги.

Згідно п. 1.3 вказаного договору винагорода фактора за фінансування клієнта відповідно цього договору полягає у дисконтуванні суми боргу, що складають предмет прав вимоги, винагорода вважається отриманою фактором у момент сплати фактором суми фінансування.

Також на останньому аркуші договору зазначено, що : «… державних реєстрів щодо відступлення прав вимоги, та усі інші витрати, що виникають у зв`язку з реалізацією відступлення прав вимоги, сплачує клієнт за умови, що фактор не пізніше 31 грудня 2012 року зобов`язаний сплатити клієнтові 50% усіх цих витрат».

Позивач, в свою чергу, приховав від суду вказану інформацію та суму фінансування, яку мав сплатити за вказаним вище договором, оскільки суду не надано всі сторінки договору факторингу № 2 від 13 лютого 2012 року та докази оплати обумовленої договором факторингу суми за перехід права вимоги на користь АТ «УкрСиббанк».

Крім того, матеріали справи також не містять Акту прийому-передачі реєстру боржників, що є додатком до договору факторингу та додатків до договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 13 лютого 2012 року. У зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити чи є у вказаних додатка (їх переліку) споживчий кредит за № 0 та договір іпотеки, укладені 14 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 (позичальник) та ОСОБА_2 (майновий поручитель).

Таким чином, позивачем не надано суду доказів сплати суми фінансування як ціни продажу за договором за відступлення права вимоги по договору факторингу №2 від 13 лютого 2012 року, а тому суд приходить переконання, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставину переходу права вимоги за споживчим кредитом № 0 та договором іпотеки укладених 14 грудня 2007 року від АКІБ «УкрСиббанк» до ТОВ «ФК «Кей-Колект».

У зв`язку з наведеним, суд також звертає увагу на повідомлення про відступлення прав вимог за кредитним договором або договором про відкриття та використання картрахунку від 29 лютого 2012 року за № 12-22/7003 та 12-22/7002, якими АТ «УкрСиббанк» повідомило відповідача та майнового поручителя ОСОБА_2 про відступлення банком права вимоги за кредитним договором на користь ТОВ «Кей Колект» (а.с. 96-97).

Разом з тим, матеріали справи взагалі не містять доказів направлення даних повідомлень первісним кредитором позичальнику та майновому поручителю, а також доказів отримання / не отримання ними цих листів.

Крім того, за змістом даних повідомлень вбачається, що первісний кредитор повідомив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про перехід до ТОВ «Кей Колект» права вимоги саме за кредитним договором із зазначенням суми заборгованості на момент переходу такого права. Про перехід права вимоги за договором іпотеки в цих повідомленнях взагалі не вказано.

Наведене, в свою чергу, за відсутності інших доказів у справі, свідчить про відсутність підстав вважати, що до позивача перейшло право вимоги саме за договором відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 13 лютого 2012 року.

Відповідно положень ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.

У зв`язку з наведеним вище висновками, суд приходить переконання про відсутність підстав для задоволення позову.

Крім того, суд також звертає увагу на розрахунок заборгованості, приєднаний до позову.

Так, згідно висновків, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі за № 310/11024/15-ц положеннями ч. 1 ст. 41 Закону України «Про іпотеку» визначено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Застосування такого способу захисту права, як звернення стягнення на предмет іпотеки пов`язане виключно з невиконанням основного зобов`язання у встановлений строк. Відтак, необхідно встановити не тільки факт невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, а й розмір заборгованості, в рахунок погашення якої буде звернуто стягнення.

На підтвердження факту наявності у відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором позивачем надано довідку-розрахунок залишку заборгованості сформовану станом на 12 вересня 2023 року за договором № 0, згідно якої заборгованість відповідача за основним боргом становить 45 869,97 доларів США (еквівалент 1677400,58 грн.), за відсотками 7642,70 доларів США (еквівалент 279482,787 грн.), загальний розмір заборгованості становить 53512,67 доларів США (еквівалент 1956883,36 грн.) (а.с. 26).

Суд звертає увагу на те, що вказаний документ не містить підписів генерального директора та директора з фінансових питань ТОВ «Кей-Колект», печатки позивача, в зв`язку із чим, даний доказ не може вважатись достовірним, автентичним та не має юридичної сили.

Крім того, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року за № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена в п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року за № 75.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що саме виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року в справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року в справі № 760/7792/14-ц та від 17 грудня 2020 року в справі №278/2177/15-ц.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Разом з тим, приєднана до позову довідка-розрахунок залишку заборгованості сформована станом на 12 вересня 2023 року за договором № 0, не є первинним документом бухгалтерського обліку та не є випискою за картковим рахунком (по кредитному договору).

У зв`язку з чим суд також позбавлений можливості встановити дійсний розмір заборгованості ОСОБА_1 за споживчим кредитом № 0 від 14 грудня 2007 року, його складові та період за який вони утворились.

Щодо вимог представника позивача застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності суд вважає за необхідне вказати на наступне.

Відповідно ч. 1 ст. 251 та ч. ст. 253 ЦК України строком є певний період часу, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Загальна позовна давність згідно ч. 1 ст. 256 та ч. 1 ст. 257 ЦК України є строком, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу і встановлена тривалістю у три роки.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встанов-лених статтями 253 - 255 ЦК України.

Частиною 1 ст. 261 вказаного Кодексу зазначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встанов-лено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Наведена позиція суду узгоджується з висновками наведеними Великою Палатою Верховного Суду зокрема у постановах : від 22 травня 2018 року у справі за № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі за № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі за № 575/476/16-ц ).

Відтак, зважаючи на відмову у задоволенні позову, суд не вбачає підстав для задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності.

Частиною 1 та п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч. 1 та п. 2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови у задоволені позовних вимог судові витрати лишаються за позивачем.

У зв`язку з цим суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 19, 76-81, 82, 89, 137, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 01 серпня 2025 року.

Суддя Л.В. Яковлєва