Справа № 202/657/25
Провадження № 2/202/1963/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпра у складі судді Михальченко А.О.,

секретар судового засідання Пономаренко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу № 202/657/25

за позовом

ОСОБА_1

до

Акціонерного товариства «Акцент-Банк»

про визнання нікчемним пункту договору споживчого кредиту, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

17.01.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивував тим, що 21.01.2020 уклав з АТ «Акцент-Банк» кредитний договір шляхом підписання заяви №ABH0CT про надання споживчого кредиту за послугою «Швидка готівка» на суму 80 000,00 грн.

Пункт 3.1. паспорту споживчого кредиту «Швидка готівка» передбачає комісію за надання фінансового інструменту (разова комісія, що нараховується під час видачі кредиту та сплачується клієнтом у складі щомісячного платежу) на суму 74 880,00 грн.

Вважає, що такі умови є несправедливими, суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), тому відповідно до статті 18 цього Закону вказані умови договору є недійсними з моменту укладення кредитного договору.

Враховуючи викладене просив суд визнати нікчемним пункт 3.1. паспорту споживчого кредиту «Швидка готівка», який було підтверджено заявою №ABH0CT про надання споживчого кредиту за послугою «Швидка готівка» на суму 80 000,00 грн між ОСОБА_1 та АТ «Акцент-Банк».

20.01.2025 по справі відкрите загальне позовне провадження, призначене підготовче засідання та відповідачу встановлений строк для подання відзиву на позов.

17.02.2025 відповідач подав відзив на позов у якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, оскільки паспорт споживчого кредиту не є договором між сторонами, а лише надає інформацію про кредитний продукт. Банком виконані усі умови ст.8-14 ЗУ «Про споживче кредитування». Кредитний договір не містить жодних платежів, що суперечили б Закону та не були погоджені з позивачем. Нікчемними можуть бути лише вимоги щодо сплати комісії, не пов`язаної з наданням фінансового інструменту, а зазначена комісія (винагорода) саме з наданням фінансового інструменту і пов`язана. Крім того, вважають, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки договір укладено 21.01.2020, а тому строк позовної давності закінчився 21.01.2023. Просили у задоволенні позову відмовити.

12.03.2025 судом, за клопотанням позивача, витребувані докази від відповідача, які надані суду 17.03.2025.

22.04.2025 підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду.

Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений судовою повісткою, яка доставлена до електронного кабінету його представника адвоката Кузя Ю.С. у підсистемі «Електронний суд». Представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений судовою повісткою, яка доставлена до його електронного кабінету у підсистемі «Електронний суд».

Приписами ч.1 ст.223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи викладене суд вважає за можливе розглянути справу без учасників справи, оскільки про дату, час і місце розгляду справи їх було повідомлено належним чином (отримання судових повісток в підсистемі «Електронний суд», оголошення про виклик), причини неявки суду невідомі.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

21.01.2020 між ОСОБА_1 та АТ «Акцент-Банк» укладено кредитний договір шляхом підписання заяви Клієнта №ABH0CT про надання споживчого кредиту за послугою «Швидка готівка» на суму 80 000,00 грн.

Відповідно до п.11 Заяви клієнта ОСОБА_1 погодився з тим, що ця заява разом з Умовами і правилами обслуговування фізичних осіб в АТ «А-Банк» при наданні банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту, Паспортом споживчого кредиту становить Кредитний договір.

Пункт 3.1. Паспорту споживчого кредиту «Швидка готівка» передбачає комісію за надання фінансового інструменту (разова комісія, що нараховується під час видачі кредиту та сплачується клієнтом у складі щомісячного платежу) на суму 74 880,00 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором (п.1ч.1 ст.1 ЗУ «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15.11.2016 в редакції станом на 19.01.2020)

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. ст. 1054, 1049 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ «Акцент-Банк»).

Таким чином, судом встановлено що 21.01.2020 між ОСОБА_1 та АТ «Акцент-Банк» укладений договір споживчого кредиту шляхом приєднання ОСОБА_1 до запропонованого банком договору в цілому.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч.1, ч.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Перелік несправедливих умов договору наведено у ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», але він не є вичерпним (ч.4 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів»).

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. (ч.5 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів»)

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. (ч.5, ч.7 ст.18 «ЗУ «Про захист прав споживачів»).

Приписами ч.2 ст.8 ЗУ «Про споживче кредитування» передбачено, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

У той же час, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником.

Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

В цій справі суд доходить висновку, що положення договору про споживчий кредит, які викладені у паспорті споживчого кредиту, та містять умову про те, що комісія за надання фінансового інструменту (разова комісія, що нараховується під час видачі кредиту та сплачується клієнтом у складі щомісячного платежу) на суму 74 880,00 грн є несправедливими, тобто такими, що призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У цій справі позивач просив визнати пункт 3.1. Паспорту споживчого кредиту нікчемним, але згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами їхніх спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні нормативні приписи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункт 44), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 83), від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 101), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 84), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 8.1)).

Оскільки у цій справі судом встановлено, що умова кредитного договору про те, що комісія за надання фінансового інструменту (разова комісія, що нараховується під час видачі кредиту та сплачується клієнтом у складі щомісячного платежу) на суму 74 880,00 грн є несправедливою, то на підставі п.5 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», вона є недійсною з моменту укладення кредитного договору.

Щодо строку позовної давності.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

В ч. 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позивач дізнався про своє порушене право 21.01.2020, а позов подав до суду 17.01.2025.

Останнім днем на подання позову у цій справі, за загальним правилом, мав був 22.01.2023, однак Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У п. 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений з 24:00 год. 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Разом з тим, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05:30 год. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, який Указами Президента України неодноразово продовжувався.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX, який набрав чинності 17 квітня 2022 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 19, відповідно до якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».

Таким чином, з огляду на те, що з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон, згідно з яким в Україні запроваджений з 12 березня 2020 року загальнодержавний карантин, який тривав до 30 червня 2023 року, а з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який діє на усій території України, а також на встановлені судом обставини, а саме порушення прав позивача 21.01.2020 і його звернення з даним позовом 17.01.2025 року, суд доходить висновку, що строк позовної давності щодо вимог у даній справі позивачем не пропущено.

Враховуючи викладене суд доходить висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Відтак, з урахуванням того, що позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 1 211 грн 20 коп.

Керуючись ст.ст.10,12,13, 137, 141, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати умову кредитного договору №ABH0CT від 21.01.2020 укладеного між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) та Акціонерним товариством «Акцент-Банк», яка викладена у п.3.1 Паспорту споживчого кредиту про те, що комісія за надання фінансового інструменту (разова комісія, що нараховується під час видачі кредиту та сплачується клієнтом у складі щомісячного платежу) складає 74 880,00 грн. недійсною з 21.01.2020.

Стягнути з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (0; юридична адреса: м. Дніпро, вул. Батумська, буд. 11) на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211 грн 20 коп. (одна тисяча двісті одинадцять грн 20 коп).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Датою рішення, у відповідності до ч.5 ст. 268 ЦПК України та правової позиції ОП КЦС ВС у справі 1519/2-5034/11 від 05.09.2022, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суддя склав 31.07.2025

Суддя АНАСТАСІЯ МИХАЛЬЧЕНКО