Провадження № 2/175/2423/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року с. Слобожанське

Дніпровський районний суд Дніпропетровської області

в складі: головуючого судді Бойко О.М.

із секретарем судового засідання Кальченко Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Краматорської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, про визнання права власності на квартиру у порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

08 жовтня 2025 року до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Краматорської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, про визнання права власності на квартиру у порядку спадкування.

Справу згідно автоматизованої системи «Д-3» було розподілено до провадження судді Бойка О.М.

Ухвалою суду від 11 жовтня 2024 року справу було відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

В позовній заяві просить суд: визнати право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом, як за єдиним спадкоємцем, за ОСОБА_1 .

Обґрунтовує позовні вимоги тим, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином позивачки та ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у м. Краматорську.

Позивачка стверджує, що він був власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу №2-1980 від 13.11.1992 р., посвідченого Першою Державною нотаріальною конторою м. Краматорську.

Квартира однокімнатна, загальною площею 28,3 м2, житловою - 14,7 м2, що складає 5/100 ідеальної долі від цілого будинку. Її оціночна вартість складає 146100 гр.

У встановлений законом строк ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини за законом після сина до Першої Державної нотаріальної контори м. Краматорська.

У процесі оформлення спадщини з?ясувалось, що під №11 у Краматорському БТІ зареєстрована ще одна квартира у будинку АДРЕСА_3 .

Ця квартира розташована поруч з квартирою сина позивачки. Вона також однокімнатна, загальною площею 28,4 м2, житловою - 16,4 м2.

Власницею цієї квартири є ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №1-7275, посвідченого 13.10.2011 р. Першою Державною нотаріальною конторою м. Краматорську.

Як стало відомо позивачці, ОСОБА_3 ще у 2012 році виїхала за межі України. Наразі їй не відомо її місцезнаходження. Встановити його вона не має законної можливості.

Тому, стверджує, що у якості відповідачки вона не може бути залучена до справи.

Позивачка вважає, що надання однакового номера двом різним квартирам відбулося внаслідок помилки, допущеною у свій час Краматорським БТІ.

Через це ОСОБА_1 не може оформити спадщину у нотаріальному порядку, про що їй нотаріусом було видано відповідну Постанову.

У судове засідання позивача не з`явилась. Причину не явки не повідомила. Про час та місце була належним чином повідомлена. Просила розгляд проводити у її відсутність.

Представник відповідача Краматорської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області у судове засідання не з`явився. Про час та місце був належним чином повідомлений. Клопотань не надав.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши наданні докази, суд встановив, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином позивачки та ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у м. Краматорську.

Позивачка стверджує, що він був власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу №2-1980 від 13.11.1992 р., посвідченого Першою Державною нотаріальною конторою м. Краматорську.

У встановлений законом строк ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини за законом після сина до Першої Державної нотаріальної контори м. Краматорська.

У процесі оформлення спадщини з?ясувалось, що під №11 у Краматорському БТІ зареєстрована ще одна квартира у будинку АДРЕСА_3 .

Власницею цієї квартири є ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №1-7275, посвідченого 13.10.2011 р. Першою Державною нотаріальною конторою м. Краматорську.

З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що нотаріусом Першої Державної нотаріальної контори м. Краматорська Уваровою Г.І. з архіву було отримано всі документи з історією квартири та було встановлено, що 10 серпня 1994 року органом приватизації ЖКУ АТ НКМЗ було видане свідоцтво про право власності на квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 на ім?я ОСОБА_4 , при тому, що вказана вище квартира з 1992 року була у власності ОСОБА_2 , дане свідоцтво було зареєстроване в БТІ міста Краматорська 10.08.1994 року в книзі реєстрації БТІ за №17840-П, далі ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 подарував цю квартиру ОСОБА_5 по договору дарування, посвідченому Першою Краматорською державною нотаріальною конторою по реєстру №1-8962, БТІ міста Краматорська провело реєстрацію 26.10.2007 року реєстраційний номер: 20291065, номер запису: 17840, в книзі: 66.

13 жовтня 2011 року ОСОБА_6 ) продала цю квартиру ОСОБА_7 по договору купівлі-продажу квартири, посвідченому 13.10.2011 року Першою краматорською державною нотаріальною конторою по реєстру №1-7275.

Таким чином, на одну квартиру виявляється два власника.

Нотаріус зазначає, що не має документів, які б підтвердили факт належності квартири ОСОБА_2 .

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Згідно частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява.

Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно п. 3, 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

З позовної заяви вбачається, що фактично перешкодою для позивачки у оформленні права власності на квартиру - є наявність іншого власника вказаної квартири, а саме громадянки ОСОБА_8 .

Ухвалою суду від 15 квітня 2025 року було залишено позовну заяву ОСОБА_1 без руху для залучення до справи належного відповідача або співвідповідача.

З матеріалів справи та доказів наданих позивачкою не вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 дійсно існують дві різні квартири, які внаслідок можливої помилки були зареєстровані за однією адресою.

З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії Державного нотаріуса Першої Краматорської державної нотаріальної контори вбачається, що нотаріус не має документів, які б підтвердили факт належності квартири ОСОБА_2 , а є лише відомості про власницю в особі ОСОБА_7 .

Тобто вбачається спір не тільки між ОСОБА_1 та Краматорською міською військовою адміністрацією Краматорського району Донецької області, а також між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .

Позивачка, на вимогу ухвали суду від 15 квітня 2025 року надала позовну заяву у новій редакції, в якій ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_3 ще у 2012 році виїхала за межі України. Наразі їй не відомо її місцезнаходження. Встановити його вона не має законної можливості. Тому, стверджує, що у якості відповідачки вона не може бути залучена до справи.

Проте, суд не може погодитись із цими ствердженнями. Не маючи можливості особисто встановити відомості про ОСОБА_7 позивачка мала долучити до справи ОСОБА_7 як співвідповідачку та мала змогу надати до суду відповідні клопотання, щодо реєстрації ОСОБА_7 на території України, для запрошення її до розгляду цивільної справи та встановлення кола фактів.

Фактично, з огляду на матеріали цивільної справи, вбачається, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту цивільного права, через те, що не залучила належного відповідача або співвідповідача, що можливо було встановити у підготовчому судовому засіданні за клопотаннями позивачки.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Велика Палата неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові № 990/150/23 від 22.02.2024 року зазначила, що звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, суд не наділений повноваженнями визначати спосіб захисту порушеного права на стадії відкриття провадження, оскільки саме позивач наділений правом на звернення та обов`язком визначення способу захисту та усіх сторін у справі.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов?язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці. зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява №38722/02). Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен

забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Чого при розгляді цієї цивільної справи здійснено не було.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, прослухавши ствердження сторін по справі, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, через їх необґрунтованість та недоведеність.

Отже, на підставі вищезазначеного, та керуючись ст.ст. 2, 4, 76, 80, 81, 82, 89, 263, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Краматорської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, про визнання права власності на квартиру у порядку спадкування залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду з дня складання повного судового рішення.

Суддя Бойко О.М.