Справа № 509/6900/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року с-ще Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Панасенка Є.М.,

за участю секретаря судового засідання Багнюк І.В,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу №509/6900/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Великодолинська селищна рада Одеського району Одеської області та ІНФОРМАЦІЯ_1 , про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просить суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 по відношенню до неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Свої вимоги мотивує тим, що після розлучення батьків син проживає разом зі своїм батьком, Відповідач, у цій справі є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_3 , проте не бере участі у вихованні дитини, не провідує сина, не цікавиться здоров`ям дитини, успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує дитину, не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання вирішуються Позивачем самостійно без участі та підтримки з боку Відповідача. Дитина знаходиться на повному утриманні Позивача.

На підтвердження своїх доводів та вимог позивачем надано наступні докази: заява неповнолітнього ОСОБА_3 2010 року народження про підтвердження факту проживання разом зі своїм батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення Виконавчого комітету Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з батьком ОСОБА_1 , згідно із заявою громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 31.05.2021 року №4-Я-1158 та наданими матеріалами виконком Великодолинської селищної ради. Довідка Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , видана ОСОБА_1 , в тому, що його син ОСОБА_3 , який проживає за адресою АДРЕСА_1 , дійсно відвідує тренування з тенісу у ФОП ОСОБА_5 (код НОМЕР_1 ) 3 березня 2022р. по теперішній час. Приводить і забирає ОСОБА_6 на тренування, спілкується з тренером, оплачує тренування батько ОСОБА_1 . Мати ОСОБА_3 жодного разу не відвідувала тренувань та не цікавиться спортивними успіхами сина. Довідка Чорноморського ліцею №6 Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області №422 від 12 листопада 2024 року, видана ОСОБА_1 , в тому, що його син ОСОБА_3 , який проживає за адресою АДРЕСА_1 , дійсно навчається в 9-В класі Чорноморського ліцею №6 Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області року. Мати ОСОБА_6 згідно з характеристикою, яка додається, участі у вихованні сина не приймає. Акт, засвідченого підписами свідків, про підтвердження того факту, що у будинку АДРЕСА_2 мешкають разом ОСОБА_1 разом із своїм сином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Мати ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , не бачили з серпня 2020 року. Відповідь КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЧОРНОМОРСЬКИЙ МІСЬКИЙ ЦЕНТР ПЕРВИННОЇ МЕДИКО-САНІТАРНОЇ ДОПОМОГИ» ЧОРНОМОРСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ ОДЕСЬКОГО РАЙОНУ ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ на адвокатський запит №2-11/11-24 від 19.11.2024 року про те, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , спостерігається в дитячій поліклініці з народження. Декларація з лікарем-педіатром КНП «Чорноморський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» укладена в 2019 році. За час спостереження хворів рідко. На прийом до лікаря приходив разом з батьком. Призначення лікаря виконуються.

Означена ситуація стала предметом розгляду, та органом опіки та піклування Великодолинської селищної ради винесено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Ухвалою судді від 05 грудня 2024 року провадження по справі відкрито та призначено підготовче засідання.

Ухвалою судді від 12 червня 2025 року закрито підготовче провадження по справі, призначено розгляд справи по суті.

Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що позов підтримує просить задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 , в підготовче судове засідання та судове засідання по розгляду справи по суті, - не з`явилася, належним чином була повідомлена про дату та час розгляду справи.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Великодолинська селищна рада Одеського району Одеської області в судове засідання не прибув, звернувся до суду з клопотанням, в якому просив розглядати справу за відсутності представника органу опіки та піклування.

Представник третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 в судове засідання не прибув по невідомим суду причинам, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, будь-яких заяв чи клопотань до суду не подано.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до свідоцтва про народження виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції в Одеській області, про що в Книзі реєстрації народжень 02 лютого 2010 року зроблено відповідний актовий запис №61.

Згідно рішення Виконавчого комітету Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області від 30.06.2021 року №110, визначено місце проживання ОСОБА_3 разом зі своїм батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Великодолинської селищної ради комісія з питань захисту прав дитини при Великодолинської селищній раді, затвердженого рішенням Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області від 19.05.2025 року №111, комісія дійшла висновку про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина України ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , так як це буде відповідати інтересам дитини.

Згідно довідки ФОП ОСОБА_4 від 14.11.2024 року №2 ОСОБА_1 дійсно відвідує тренування свого сина ОСОБА_3 з тенісу у ФОП ОСОБА_4 з березня 2022 року по теперішній час, оплачує тренування. Мати ОСОБА_3 жодного разу не відвідувала тренувань та не цікавиться спортивними успіхами сина.

В даній ситуації суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше.

Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розвиту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України).

Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в його право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України.

Досліджуючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими:

Кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України (статті 164-167).

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України).

Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей.

Згідно з наданими позивачем доказами, суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не спілкується з ним, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не піклується про стан здоров`я, хоча б мав це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню.

Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, покладених на нього ст. 150 СК України, відносно малолітніх дітей.

Відповідно до вимог ст.12,13,77,78,79,80,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що наданими по справі позивачем доказами достовірно встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не спілкується з дитиною, тому такий крайній захід впливу на відповідача, як позбавлення батьківських прав, є доцільним та необхідним для захисту інтересів дитини, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідач не надав суду жодного доказу належного та допустимого у відповідності до ст. 77,78 ЦПК України, що підтверджують обставини на яких ґрунтуються заперечення проти позову.

На підставі викладеного, суд дійшов переконливого висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батьківських прав стосовно її сина - ОСОБА_3 , що повністю відповідає інтересам дитини.

Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст. 169 Сімейного кодексу України).

За правилами ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 1 211,20 грн.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 142, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ), батьківських прав відносно неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 (Місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) сплачену суму судового збору за вимогу про позбавлення батьківських прав 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Є. М. Панасенко