Провадження № 22-ц/812/1332/25 Головуючий суду першої інстанції Звягіна О.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2025 року м. Миколаїв Справа № 468/417/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Крамаренко Т.В., Самчишина Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Південь Агро Інвест» на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 19 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Звягіної О.В., в залі судового засідання в м. Баштанка, за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Південь Агро Інвест» про стягнення заборгованості за договором оренди,

В С Т А Н О В И В:

01 березня 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діяла його представниця ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Південь Агро Інвест» (далі ТОВ «Південь Агро Інвест») про стягнення заборгованості за договором оренди,

Позов мотивований тим, що в 2007 році батько позивача, ОСОБА_4 , уклав з Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Робуста Агро Інвест» (далі СТОВ «Робуста Агро Інвест») правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Райз-Південь» (далі ТОВ «Райз-Південь») - договір оренди землі, загальною площею 5,45 га, зареєстрований у Баштанському «Центрі ДЗК» за № 95. Відповідно до пункту 8 Договір укладено строком на 15 років.

Після смерті ОСОБА_4 , спадкоємцем його майна став його син - ОСОБА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 4,2957 га, кадастровий номер :02:000:0253, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельна ділянка площею 1,1529 га, кадастровий номер :02:000:0876, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Інгульської сільської ради Баштанського району Миколаївської області.

01 січня 2018 року позивачем було укладено з ТОВ «Райз-Південь» та ТОВ «Південь Агро Інвест» додаткову угоду до договору оренди землі від 20 серпня 2007 року, № 95, відповідно до якої відбулося відступлення прав та обов`язків орендаря від ТОВ «Райз-Південь» на користь ТОВ «Південь Агро Інвест». Сторони домовились викласти договір оренди у новій редакції.

За 2023-2024 роки орендну плату за вищевказаним договором оренди позивач не отримував.

Згідно відповіді головного управління державної податкової служби у Миколаївській області від 10 лютого 2024 року, позивач начебто отримав від ТОВ «Південь Агро Інвест» кошти, а саме:

-у грудні 2023 року 6 931.26 грн,

-у вересні 2024 року 18 678.83 грн;

-в листопаді 2024 року 15 036.46 грн;

-у грудні 2024 року 2788,57 грн + 27 588.31грн.

Тобто ТОВ «Південь Агро Інвест» при здачі звітів до податкової зазначило, що ОСОБА_1 отримав орендну плату в повному обсязі, хоча насправді позивач не отримав орендну плату за землю за 2023-2024 роки від відповідача, а отримав лише 29 624.77 гривень за рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 14 листопада 2024 року по справі № 469/1398/23, що підтверджується виписками з карткового рахунку позивача за вищевказані періоди.

По телефону позивачу було повідомлено, що орендну плату за землю за 2023-2024 роки він не отримає.

З вищевикладеного вбачається, що у відповідача виникла заборгованість по сплаті орендної плати за 2023-2024 роки перед позивачем в сумі 27 588.27 грн, яка не сплачена на сьогоднішній день.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь орендну плату за 2023-2024 роки в сумі 27 588.27 грн та стягнути судові витрати.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 19 травня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Південь Агро Інвест» заборгованість з орендної плати за землю в розмірі 27 588.27 грн на користь ОСОБА_1 .

Стягнуто з ТОВ «Південь Агро Інвест» на користь ОСОБА_1 витрати понесені на сплату судового збору в сумі 1 211.20 грн та на правову допомогу в сумі 10 000 грн.

Не погодившись з рішенням суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу, ТОВ «Південь Агро Інвест» подало апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило його скасувати в оскаржуваній частині та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що в мотивувальній частині позовної заяви та оскаржуваного рішення відсутнє висловлювання, виклад фактів, що встановлює доказ про стягнення витрат на правничу допомогу у сумі 10 000 грн

В електронний кабінет та іншими засобами поштового зв`язку відповідачу не надходили та відсутні будь-які докази про стягнення витрат на правничу допомогу.

Судом першої інстанції без належних прохальних вимог та відсутності висловлювання, викладу факту, що встановлює доказ про необхідність у стягненні витрат на надання правової допомоги, судом було ухвалено рішення про стягнення витрат в сумі 10 000 грн на правову допомогу без належних вимог та доказів.

Витрати в сумі 10 000,00 грн є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної й технічної роботи, адже зазначена справа не є складною, у мережі Інтернет міститься велика кількість практики з аналогічних спорів; нормативно правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося), не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг на виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від позивача не надходило.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи, ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла адвокатка Михайленко Н.М., у позовній заяві зазначив, що попередній розрахунок судових витрат становить 11 211.20 грн, з яких 10 000 грн, ще витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених таких витрат стороною позивача було надано:

-договір про надання правничої допомоги від 27 лютого 2025 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокаткою Михайленко Н.М. За цим договором за надання правової допомоги відповідно до наданого договору, клієнт авансовано сплачує адвокату гонорар у фіксованій сумі або у процентному відношенні залежно від ціни позову, відповідно до домовленості сторін;

-ордер адвокатки Михайленко Н.М., якій підтверджує представництво інтересів позивача у суді першої інстанції;

-розрахунок витрат на правову допомогу, що включає: опрацювання законодавчої бази; підготовку процесуальних документів по справі; представництво в суді першої інстанції та разом складає 10 000 грн.

Всі ці документи подані представником позивача через електронний суд та додані до позовної заяви.

Відзив ТОВ «Південь Агро Інвест» не містить будь-яких заперечень щодо заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Частина 1 статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина 1 статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", про що зазначено в частині 4 статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин 3 та 5 статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини 1 статті 1 України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis § 268 рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції", заява № 31107/96, (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 та частина 8 статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18.

Аналіз матеріалів свідчить про те, що захист інтересів ОСОБА_1 під час розгляду цієї справи у суді першої інстанції здійснювався адвокаткою Михайленко М.М., яка надала суду відповідні докази на підтвердження своїх повноважень та розрахунок наданих послуг з надання професійної правничої допомоги. Будь-яких заперечень щодо розміру витрат на професійну правничу та їх співмірності відповідач не надав.

Позовні вимоги судом першої інстанції були задоволені повністю, тому суд першої інстанції на підставі частини 2 статті 141 ЦПК України стягнув з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Доводи апеляційної скарги про те, суд першої інстанції без належних прохальних вимог та відсутності висловлювання, відповідних доказів про необхідність у стягненні витрат на надання професійної правової допомоги, судом було ухвалено рішення про стягнення таких витрат є неприйнятними, оскільки позивачем та його представником дотримано порядку та надання письмових доказів, передбачених наведеними нормами ЦПК України. Про такі судові витрати було заявлено стороною позивача в позовній заяві, окремої заяви чи клопотання про стягнення таких витрат цивільний процесуальний закон не потребує.

Аргументи скарги щодо не співмірності вказаних витрат є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг не заслуговують на увагу, оскільки про таку неспівмірність повинен був заявити відповідач та надати докази, які б свідчили про таку неспівнірність.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Так, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 вересня 2020 року у справі № 904/3583/19 вказано, що: "у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Судами також не враховано, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України (на підставі якої прийнято рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу) суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі обґрунтування нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України). Суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При цьому, судами не враховано, що для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат".

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржувалось тільки в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то в іншій частині законність та обґрунтованість цього судового рішення апеляційним судом не перевірялась.

З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з витратами на професійну правничу допомогу, їх розміром та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, а тому рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині слід залишити без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Кирильчука О.О. заявила клопотання про стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 грн, наданих адвокаткою Михайленко Н.М. На підтвердження цих судових витрат надала ордер на представництво інтересів позивача в Миколаївському апеляційному суді, де містяться посилання на укладений між сторонами договір від 27 лютого 2025 року, копія якого була надана до суду першої інстанції; розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, за яким витрати складають з підготовки відзиву на апеляційну скаргу у розмірі 2 000 грн та копію платіжної інструкції від 30 червня 2025 року про оплату позивачем таких послуг адвокатки Михайленко Н.М.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22) вказано, що: «апеляційне провадження має певні етапи, які вимагають як дій суду, так і дій інших учасників справи.

А саме: суд апеляційної інстанції перевіряє відповідність апеляційної скарги щодо форми і змісту вимогам статті 356 ЦПК України, дотримання строку, встановленого статтею 354 ЦПК України, повноважень особи, яка подала таку скаргу, сплату судових витрат та постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. З цією процесуальною дією суду пов`язано право учасників справи подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого апеляційним судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження (частина перша статті 360 ЦПК України).

У частинах 2, 4 статті 360 ЦПК України встановлено вимоги до форми та змісту відзиву та вказано на необхідність надання доказів надсилання його копій та документів, доданих до нього, іншим учасникам справи.

Тобто надання відзиву на апеляційну скаргу є реалізацією принципу змагальності сторін (пункт 4 частини 3 статті 2 та стаття 12 ЦПК України).

Подача апеляційної скарги та відкриття апеляційного провадження вимагає від інших учасників справи вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності апеляційної скарги».

З огляду на зазначене та, враховуючі те, що сторона відповідача не надала будь-яких заперечень щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу за складання відзиву на апеляційну скаргу, судові витрати ОСОБА_1 , понесені на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 2 000 грн підлягають задоволенню.

Таким чином, з ТОВ «Південь Агро Інвест» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 2 000 грн, що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Південь Агро Інвест» залишити без задоволення.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 19 травня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Південь Агро Інвест» на користь ОСОБА_1 2 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.В. Крамаренко

Н.В. Самчишина

Повне судове рішення складено 24 липня 2025 року.