Номер провадження: 22-ц/813/5117/25
Справа № 521/6095/17
Головуючий у першій інстанції Гуревський В.К.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

розглянув в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЙОРК ІНДУСТРІ» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2017 року, ухвалене у складі судді Гуревського В.К., у приміщенні того ж суду,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Енергомонтажний поїзд №754» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків її виплати,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та обставин справи

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Енергомонтажний поїзд №754» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків її виплати, посилаючись на обґрунтування своїх вимог на таке.

06 квітня 2016 року ОСОБА_1 був звільнений за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗопП України, з посади з посади водія автокрану Державного підприємства «Енергомонтажний поїзд №754». На день звільнення з роботи ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата за період з 01 січня 2013 року по 31 січня 2016 року. Однак до цього часу розрахунок з ОСОБА_1 не було здійснено, ніяких грошових коштів від Державного підприємства «Енергомонтажний поїзд №754» не отримав. Відповідно до довідки №28/03/34 від 28 березня 2017 року заборгованість Державного підприємства «Енергомонтажний поїзд №754» по заробітній платі за період з 01 січня 2013 року по 31 січня 2015 року перед ОСОБА_1 складає 17236,23 гривень. Помісячний розмір нарахованої заробітної плати за період з 01 січня 2013 року по 30 січня 2016 року перед ОСОБА_1 вказано у довідці №28/03/34 від 28 березня 2017 року. Крім невиплати у встановлені законодавством строки заробітної плати, ОСОБА_1 був звільнений з Державного підприємства «Енергомонтажний поїзд №754» лише 06 квітня 2016 року після простою підприємства, за який йому не було нарахована, відповідно до ст. 113 КЗпП України, 2/3 середньої заробітної плати. ОСОБА_2 виконував свої трудові обов`язки слюсаря на підприємстві до січня 2015 року і нарахування заробітної плати йому також здійснювалось до січня 2015 року. Після, в зв`язку з відсутністю роботи йому повідомили про відсутність необхідності з`являтися на роботі до її появлення. Тобто підприємство знаходилось в простої, однак нарахування та виплата 2/3 заробітної плати ОСОБА_1 з лютого 2015 року до дати його звільнення не здійснювалось.

Вини ОСОБА_1 у тому, що підприємство знаходилось у простої не було та простій був на всьому підприємстві, хоча наказу про простій адміністрацією Державного підприємства «Енергомонтажний поїзд №754» не видавалося. Таким чином Державне підприємство «Енергомонтажний поїзд №754» повинен виплатити ОСОБА_1 2/3 середньої заробітної плати за час простою з лютого 2015 року до дати його звільнення. Виплатами за 2-а останніх місяця є заробітна плата ОСОБА_1 за грудень 2014 року - 602,69 грн. та січень 2015 року - 383,34 грн. Відповідно середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 складає 493,01 гривень, яка розрахована наступним чином: 602,69 грн. (з/п за грудень 2014 року) + 383,34 грн. (з/п за січень 2015 року) = 986,03 грн. : 2 = 493,01 грн. Відповідно 2/3 середньої заробітної плати ОСОБА_1 складає 328,67 грн. Таким чином, за час простою з лютого 2015 року по березень 2016 року - за 14 календарних місяців простою Державне підприємство «Енергомонтажний поїзд №754» повинен сплатити ОСОБА_1 2/3 середньої заробітної плати у розмірі 4601,38 грн. (328,67 грн. (2/3 середньої заробітної плати) х 14 (кількість місяців простою) = 4601,38 грн. Відповідно довідки №28/03/35 від 28 березня 2017 року середньоденний заробіток ОСОБА_1 за останні два місяці (грудень 2015 року і січень 2016 року) складав 24,75 грн. Так, ДП «Енергомонтажний поїзд №754» повинен виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. ОСОБА_1 було звільнено 06 квітня 2016 року та станом на 14 квітня 2017 року включно вже минуло 373 календарних дні. Таким чином, за затримку розрахунку з ОСОБА_1 за наслідками звільнення 06 квітня 2016 року. ДП «Енергомонтажний поїзд №754» повинен сплатити ОСОБА_1 середній заробіток у розмірі 9119,85 грн., який розраховано наступним чином: 24,75 грн. (середньоденний заробіток за останні два місяці) х 373 (кількість календарних днів з затримки є розрахунку по заробітній платі) = 9119,85 грн. Таким чином, загальний розмір компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати ОСОБА_1 складає 17234,78 грн.

Крім того, при вирішенні спору про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, при не проведенні його до розгляду справи, - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Тому, позивач вимушений звернутися з цим позовом за захистом своїх законних прав та інтересів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Енергомонтажний поїзд № 754» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків її виплати - задоволено.

Доводи апеляційної скарги.

Не погодившись з вказаним рішенням, правонаступник відповідача ТОВ «Йорк Індустрі» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31.05.2017 та прийняти нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Вказує, що судом не враховано, що починаючи з середини 2013 року підприємство не здійснювало жодної господарської діяльності, що підтверджується попереднім директором, а тому відсутні будь-які фінансові надходження для виплати заробітної плати.

У зв`язку з цим, стягнення з відповідача заборгованості із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, а також компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків її виплати є непропорційним видом стягнення для державного підприємства.

Зазначає, що заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Скаржник вважає, що при розгляді справи судом першої інстанції не було надано оцінку діям працівника та роботодавця, а саме - дії працівника, який з середини 2013 року і по 20 квітень 2016 року фактично не здійснював жодних трудових функцій, нібито не отримував заробітну плату. Також позивачем по справі не було зазначено у зв`язку із чим позивач не звільнився із займаної ним посади раніше у зв`язку із відсутністю роботи та заробітної плати, а натомість - чекав кілька років з метою штучного збільшення боргу підприємства перед ним як працівником.

Вказані обставини свідчать про зловживання працівником своїми правами та використання незахищеності Державного підприємства як роботодавця у правовідносинах, пов`язаних із оплатою праці.

Таким чином, судом першої інстанції не було враховано всіх істотних обставин справи, а саме - умисних дій позивача, спрямованих не на захист своїх прав, а на штучне збільшення заборгованості Державного підприємства «Енергомонтажний поїзд №754» перед позивачем, ТОВ «ЙОРК ІНДУСТРІ» вважає, що судом протиправно було в повному обсязі задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Енергомонтажний поїзд №754» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків її виплати.

Щодо явки сторін.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже, розгляд цивільної справи з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім справ зазначених в ч. 4 ст. 274 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи є загальним правилом, визначеним у ЦПК України.

Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 48192,24 грн. і є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім того наявних матеріалів справи в повній мірі достатньо для прийняття судового рішення, тому справа відноситься до категорії малозначної справи в силу вимог закону.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний розгляд вказаної справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судовою колегією встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 06 квітня 2016 року ОСОБА_1 був звільнений за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗопП України, з посади з посади водія автокрану Державного підприємства «Енергомонтажний поїзд №754».

На день звільнення з роботи ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата за період з 01 січня 2013 року по 31 січня 2016 року.

Однак до цього часу розрахунок з ОСОБА_1 не було здійснено, ніяких грошових коштів від Державного підприємства «Енергомонтажний поїзд №754» не отримав.

Відповідно до довідки №28/03/34 від 28 березня 2017 року заборгованість Державного підприємства «Енергомонтажний поїзд №754» по заробітній платі за період з 01 січня 2013 року по 31 січня 2015 року перед ОСОБА_1 складає 17236,23 гривень.

Помісячний розмір нарахованої заробітної плати за період з 01 січня 2013 року по 30 січня 2016 року перед ОСОБА_1 вказано у довідці №28/03/34 від 28 березня 2017 року.

Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у ній статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Крім невиплати у встановлені законодавством строки заробітної плати, ОСОБА_1 був звільнений з Державного підприємства «Енергомонтажний поїзд №754» лише 06 квітня 2016 року після простою підприємства, за який йому не було нарахована, відповідно до ст. 113 КЗпП України, 2/3 середньої заробітної плати. ОСОБА_2 виконував свої трудові обов`язки слюсаря на підприємстві до січня 2015 року і нарахування заробітної плати йому також здійснювалось до січня 2015 року.

Після, в зв`язку з відсутністю роботи йому повідомили про відсутність необхідності з`являтися на роботі до її появлення.

Тобто підприємство знаходилось в простої, однак нарахування та виплата 2/3 заробітної плати ОСОБА_1 з лютого 2015 року до дати його звільнення не здійснювалось.

Відповідно до п. 17. Постанови № 13 від 24 грудня 1999 року Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» , у справах за позовами про оплату простою необхідно виходити як із правил ст.113 КЗпП, так і з відповідних норм інших актів законодавства, маючи на увазі, зокрема, таке: 1) оплата часу простою не з вини працівника у розмірі не нижче двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду ставиться у залежність від повідомлення ним про початок простою власника або уповноважений ним орган (бригадира, майстра, інших службових осіб) у тому разі, коли не йдеться про простій певного структурного підрозділу чи всього підприємства; 2) за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для здоров`я чи життя працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з вини працівника, за ним зберігається середній заробіток; 3) відповідно до ч. 3 ст. 84 КЗпП у разі простою підприємства (установи, організації) з не залежних від працівників причин власник або уповноважений ним орган (роботодавець) може у визначеному колективним договором порядку надавати відпустки без збереження або з частковим збереженням заробітної плати. За цих умов надання відпустки не ставиться у залежність від подання працівником заяви і термін перебування в ній не входить до часу оплачуваного простою, якщо це передбачено колективним договором.

Вини ОСОБА_1 у тому, що підприємство знаходилось у простої не було та простій був на всьому підприємстві, хоча наказу про простій адміністрацією Державного підприємства «Енергомонтажний поїзд №754» не видавалося.

Таким чином Державне підприємство «Енергомонтажний поїзд №754» повинен виплатити ОСОБА_1 2/3 середньої заробітної плати за час простою з лютого 2015 року до дати його звільнення.

Обчислення середньої заробітної плати у випадках виплати вихідної допомоги та в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати, встановлено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Виплатами за 2-а останніх місяця є заробітна плата ОСОБА_1 за грудень 2014 року - 602,69 грн. та січень 2015 року - 383,34 грн.

Відповідно середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 складає 493,01 гривень, яка розрахована наступним чином: 602,69 грн. (з/п за грудень 2014 року) + 383,34 грн. (з/п за січень 2015 року) = 986,03 грн. : 2 = 493,01 грн.

Відповідно 2/3 середньої заробітної плати ОСОБА_1 складає 328,67 грн.

Таким чином, за час простою з лютого 2015 року по березень 2016 року - за 14 календарних місяців простою Державне підприємство «Енергомонтажний поїзд №754» повинен сплатити ОСОБА_1 2/3 середньої заробітної плати у розмірі 4601,38 грн. (328,67 грн. (2/3 середньої заробітної плати) х 14 (кількість місяців простою) = 4601,38 грн.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Обчислення середньої заробітної плати у випадках виплати вихідної допомоги та в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати, встановлено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року.

Відповідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно довідки №28/03/35 від 28 березня 2017 року середньоденний заробіток ОСОБА_1 за останні два місяці (грудень 2015 року і січень 2016 року) складав 24,75 грн.

ДП «Енергомонтажний поїзд №754» повинен виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

ОСОБА_1 було звільнено 06 квітня 2016 року та станом на 14 квітня 2017 року включно вже минуло 373 календарних дні.

Таким чином, за затримку розрахунку з ОСОБА_1 за наслідками звільнення 06 квітня 2016 року. ДП «Енергомонтажний поїзд №754» повинен сплатити ОСОБА_1 середній заробіток у розмірі 9119,85 грн., який розраховано наступним чином: 24,75 грн. (середньоденний заробіток за останні два місяці) х 373 (кількість календарних днів з затримки є розрахунку по заробітній платі) = 9119,85 грн.

Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про працю» суд, установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку у разі звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації, суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не звільняє його від відповідальності.

Згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-11 та Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, заробітна плата, яка виплачується з порушенням строків її виплати, підлягає виплаті з компенсацією втрати частини доходу (заробітної плати) у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати.

Відповідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Таким чином, загальний розмір компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати ОСОБА_1 складає 17234,78 грн.

Крім того, при вирішенні спору про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, при не проведенні його до розгляду справи, - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норми матеріального права, судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України розглядаючи справу від 26 жовтня 2016 року за № 6-1395цс16 (№ в ЄДРСРУ 62425737) підтвердили раніше висловлені правові позиції, а саме: в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності (Постанова ВСУ від 03 липня 2013 року по справі № 6-60цс133 (№ в ЄДРСРУ 32532907).

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що скаржниками не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги проте, що починаючи з середини 2013 року підприємство не здійснювало жодної господарської діяльності, що підтверджується попереднім директором, а тому відсутні будь-які фінансові надходження для виплати заробітної плати, апеляційний суд визнає необґрунтованими, оскільки пояснення директора в іншій справі не свідчать про не здійснення будь якої діяльності підприємства, крім того, сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Більш того, в матеріалах справи міститься заява відповідача, в якій він визнає позов в повному обсязі та будь яких заперечень не надає.

Щодо нібито неправомірних дій позивача, апеляційний суд зазначає, що звільнення за власним бажанням є правом особи, а не його обов`язком.

Інші доводи не є суттєвими та не слугують підставою для скасування по суті вірного рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.368, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЙОРК ІНДУСТРІ» - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 15 липня 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко