Справа №2-4145/11 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження №22-ц/812/1187/25
Постанова

Іменем України

21 липня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Лівінського І.В., Царюк Л.М.,

із секретарем Коростієнко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва ухвалене 03 квітня 2025 року під головуванням судді Шолох Л.М., в приміщенні суду першої інстанції, повне судове рішення складено того ж дня, по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и л а:

У липні 2011 року Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» (правонаступник Акціонерне товариство «Укрсиббанк», далі за текстом АТ «Укрсиббанк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 (прізвище ОСОБА_1 змінено після реєстрації шлюбу), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з умовами Договору про надання споживчого кредиту №0 від 31 березня 2008 року (далі - Договору), укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_4 , останній надано кредит в іноземній валюті у сумі 50 000 дол. США, що за курсом НБУ на день укладення договору становило 252 500 грн, на термін до 30 березня 2018 року.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за зазначеним вище кредитним договором, 31 березня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за яким остання, з метою виконання зобов`язань, передала в іпотеку Банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 31 березня 2008 року Банк уклав з ОСОБА_2 договір поруки №192235, а з ОСОБА_3 - договір поруки №192238, за умовами яких поручителі зобов`язалися відповідати повністю за виконання позичальником усіх її зобов`язань, що виникли з кредитного договору.

Банк зазначав, що позичальник не здійснює платежів для погашення кредиту, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 24 червня 2011 року склала 68 311, 15 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 544 644 грн 80 коп, з яких: 46 249, 97 дол. США, в гривневому еквіваленті становить 368 751 грн 01 коп. заборгованість за основним та простроченим кредитом; 18 366,16 дол. США заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом, що в гривневому еквіваленті становить 146 433 грн 39 коп.; 3695,02 дол. США пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитним договором, що в гривневому еквіваленті становить 29 460 грн 40 коп.

Посилаючись на викладене, Банк просив суд стягнути з відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у солідарному порядку на його користь вищевказану заборгованість за кредитним договором та понесені судові витрати у розмірі 1700 грн судового збору, 120 грн інформаційно-технічного забезпечення.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2025 року в позові Банку відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 кошти, у визначеному Договором розмірі не отримувала, і як наслідок, у неї не виникло зобов`язання по їх поверненню Банку, а тому відсутні підстави стягувати кошти з відповідачів на підставі умов кредитного договору №0 від 31 березня 2008 року.

В апеляційній скарзі представник АТ «Укрсиббанк» посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував зміст кредитного договору, який відповідає вимогам законодавства, його умови не суперечать чинним нормам, частково виконувались позичальником без оскарження ані з боку основного боржника, ані зі сторони поручителів.

Суд залишив поза увагою, що Банк виконав умови Договору шляхом надання позичальниці у безготівковій формі кредиту шляхом перерахування грошових коштів у розмірі, обумовленому договором, на поточний рахунок позичальника, зазначений у кредитному договорі.

Посилання суду в оскаржуваному рішенні на те, що гроші з відкритого на ім`я ОСОБА_4 рахунку остання не знімала, не свідчать про не укладання спірного договору, оскільки вважається укладеним з моменту досягнення його сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору, а дії щодо зняття коштів з рахунку стосуються його виконання.

Судом не взято до уваги довідка-розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 24 червня 2011 року, виписка з особового рахунку позичальника, з яких вбачається, що в рахунок погашення заборгованості фактично було сплачено 8313,71 дол. США.

Зазначає, що обґрунтування судом підстав відмови в позові лише наявністю матеріалів кримінального провадження, досудове розслідування по якому триває на даний час, не свідчить про необґрунтованість вимог Банку.

23 червня 2025 року на адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_4 адвоката Крупки Ю.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, доводи якого зводяться до того, що вимоги апеляційної скарги безпідставні, необґрунтовані та просить рішення районного суду залишити в силі, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, що 31 березня 2008 року між АКБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0.

Відповідно до пункту 1.1. умов договору, Банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті у сумі 50 000 дол США, що еквівалентно 252 500 грн 00 коп. за курсом НБУ на день укладення Договору, а позичальник зобов`язався прийняти належним чином, використовувати та повернути Банку кредитні кошти.

Абз.2 п. 1.1. умов кредитного договору, передбачено право позичальника отримати кредитні кошти у вигляді одного траншу або декількох траншів, загальна сума яких не може перевищувати суми кредиту, зазначеному в цьому договорі. Для цього позичальник надає письмову заяву ( за формою згідно вимог Банку), в якій зазначає бажану суму траншу ( в межах загальної суми кредиту) та бажану дату його отримання. Така заява позичальника, укладена та надана згідно умов цього договору, є підставою для видачі Банку траншу позичальнику.

Сторони також домовились, що Банк надає позичальнику кредит у вигляді одного траншу в розмірі суми кредиту, зазначеному в цьому пункті Договору.

Пунктом1.5 умов Договору сторони погодили, що Банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у Банку.

В забезпечення виконання цього договору між Банком та ОСОБА_4 31 березня 2008 року укладено договір іпотеки, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_2 . Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу А.А. Літвінчук.

Також, між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 192235 від 31 березня 2008 року для забезпечення виконання кредитного договору № 0 від 31 березня 2008 року.

В цей же день, 31 березня 2008 року Банк уклав з ОСОБА_3 договір поруки № 192238 для забезпечення виконання кредитного договору № 0 від 31 березня 2008 року.

В матеріалах справи міститься виписка з особового рахунку позичальника, з якої видно, що 31 березня 2008 року згідно кредитної угоди № 0 Банк зарахував на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 50 000 дол США, що еквівалентно 252 500 грн (т.2 а.с.59, т.3 а.с.22).

Звертаючись до суду з даним позовом Банк, зазначав, що відповідачка не виконує зобов`язання щодо повернення кредитних коштів.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_4 стверджувала, що кошти за укладеним нею кредитним договором не отримувала, їх видача здійснена з її банківського рахунку іншій особі без її присутності. Після виявлення незаконного отримання коштів невідомими особами, вона звернулась до правоохоронних органів з відповідною заявою, де стосовно посадових осіб територіального відділення Банку №174 було відкрито кримінальне провадження за ч.2 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України.

За правилами статей 10, 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент пред`явлення позову, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України 2004 року, передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Аналогічні норми процесуального закону щодо доказів та предмету доказування, містяться в ст.ст. 12,76-89 ЦПК України в редакції, що діє на час ухвалення оскаржуваного та перегляду справи судом апеляційної інстанції.

В матеріалах справи міститься заява на видачу траншу від 31 березня 2008 року, в якій відсутня дата її складання, анкетні дані позичальника (П.І.Б.), посилання на номер кредитного договору, а міститься підпис від імені позичальника, погоджена підписом від імені уповноваженої особи Банку (т.1 а.с.11).

Встановлено, що на підставі аналогічних заяв, починаючи з 31 березня 2008 року по 10 квітня 2008 року Банком чотирма траншами здійснено видачу кредитних коштів у сумі 50 000,00 дол. США з рахунку ОСОБА_4

22 вересня 2009 року до прокуратури Центрального району м. Миколаєва надійшла заява Банку про проведення перевірки дій працівників Банку, які допустили порушення регламенту видачі з каси готівкових коштів, без присутності позичальника, ідентифікації особи, внаслідок чого, в період часу з 31 березня 2008 року по 10 квітня 2008 року чотирма траншами, з рахунку позичальника ОСОБА_4 (без її відома) 50 000 дол США кредитних коштів шляхом підробки документів.

За вказаним фактом було розпочате кримінальне провадження за № 0005851 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 364 ч. 2 ст. 366 ч. 2 ст 191 КК України.

Висновком експерта НДЕКЦ при УМВС України в Миколаївській області № 469 від 26 квітня 2010 року, отриманого в рамках вказаного кримінального провадження встановлено, що підпис в заяві на видачу готівки від 31 березня 2008 року, ймовірно виконана не ОСОБА_4 , а іншими особами (т.1 а.с.227).

В матеріалах справи містяться пояснення ОСОБА_2 від 16 листопада 2009 року, зі змісту яких вбачається, що кредитні кошти у розмірі 50 000 дол США, за укладеним кредитним договором між Банком та ОСОБА_4 , були передані йому (т.1 а.с.204).

Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2012 року, ОСОБА_5 було визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.191 ,ч.2 ст. 364,ч.2 ст. 366 КК України.

Зі змісту вказаного вироку вбачається, що ОСОБА_5 , працюючи на посаді начальника територіального відділення №174 АКІБ «УкрСиббанк», зловживаючи службовим становищем, діючи в інтересах поручителя ОСОБА_2 , дала вказівку спеціалісту з операційної діяльності Банку ОСОБА_6 , яка перебувала у її підпорядкуванні, виготовити заяву на видачу готівки по споживчому кредиту ОСОБА_4 .

Того ж дня, ОСОБА_5 передала зазначену заяву касиру відділення банку, наказавши останній здійснити банківську операцію по зняттю з рахунку ОСОБА_4 готівкових коштів та передати їх ОСОБА_2 .

Аналогічним шляхом з рахунку ОСОБА_4 були видані ОСОБА_2 грошові кошти у період з 31 березня 2008 року до 10 квітня 2008 року кількома траншами (т.1 а.с.208).

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 16 липня 2013 року вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2012 року скасовано через однобічність і неповноту досудового слідства, а справу направлено прокурору Центрального району м. Миколаєва для проведення додаткового розслідування.

В ухвалі апеляційного суду зазначено, що під час оформлення кредиту ОСОБА_4 власноручно написала довіреність на отримання грошових коштів ОСОБА_2 , який виступав її поручителем. Доручення було оформлене працівниками банку і на його підставі ОСОБА_2 отримував кошти шляхом зняття їх з рахунку позичальника. Вказувала, що оскільки вона була звільнена, їй невідомо куди поділося доручення ОСОБА_4 . Звертала увагу суду на те, що до правоохоронних органів ОСОБА_4 звернулась лише після спливу двох років після оформлення кредиту (т.1 а.с. 211).

Як видно з відповідей Окружної прокуратури м. Миколаєва від 15 червня 2021 року, ГУ НП у Миколаївській області від 16 червня 2021 року, досудове розслідування по кримінальному провадженню № 0005851 триває, встановлюються очевидці подій, учасники та особи, причетні до вчинення кримінального правопорушення (т. 2 а.с. 117,118).

Аналіз вказаних доказів, не підтверджує, на думку колегії, обставин, які б безспірно доводили, що ОСОБА_4 грошові кошти за кредитним договором від 31 березня 2008 року не отримувала, виходячи з наступного.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 372/223/17, провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.

Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, містять записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 15 січня 2025 року у справі 753/16762/15-ц.

Згідно частини першої статті 638 та частини першої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі частини другої статті 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

Зміст наведених правових норм, свідчить про те, що законодавець пов`язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до зазначених норм права, банк повинен надати позичальникові кредитні кошти, а позичальник повернути банку кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами.

Згідно зі ст. 30.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в України» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому у готівковій формі.

Установлено, що Банк та ОСОБА_4 уклали кредитний договір № 0 від 31 березня 2008 року у письмові формі, яка вимагається ч. 1 ст. 1055 ЦК України, проти чого остання не заперечувала. Отже, кредитний договір, є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

Матеріали справи свідчать про те, що Банк надав ОСОБА_4 , шляхом зарахував на її позичковий рахунок № НОМЕР_1 , зазначений у кредитному договорі, обумовлену договором грошову суму, тому такий переказ може вважатись завершеним.

Посилання ОСОБА_4 на те, що грошей з відкритого на її ім`я позичкового рахунку вона не знімала, не може бути підставою для звільнення останньої від обов`язку щодо виконання умов договору.

У спірних правовідносинах на кредиторові лежить обов`язок по доведенню укладення кредитного договору і передачі коштів, а на боржникові - належного виконання зобов`язань за договором.

Видача чи невидача позичальнику коштів з рахунку, на який вони були перераховані Банком, у зв`язку з порушенням посадовими особами відділення Банку регламенту проведення касових операцій з готівковими коштами, стосується інших правовідносин сторін, які знаходяться поза межами їх прав та обов`язків по укладенню кредитного договору і його виконанню.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що починаючи з 10 квітня 2008 року по 11 листопада 2008 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, здійснювались щомісячні платежі по 416,67 дол США, тобто у розмірі, визначеному графіком погашення кредиту, який є Додатком до договору від 31 березня 2008 року (т.1 а.с.16).

Зазначене свідчить про те, що отримавши кредитні кошти у банку, користуючись ними та погашаючи заборгованість протягом дев`яти місяців, відповідачка визнала та схвалила взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, виконувала умови договору та усвідомлено ставилась до взятого на себе обов`язку і жодних претензій тривалий час Банку не заявляла. Зазначені обставини нею не спростовано.

Письмові пояснення поручителя ОСОБА_2 самі по собі не можуть бути єдиним доказом отримання ним грошових коштів з рахунку позичальника, оскільки такий факт може бути підтверджений випискою з банківського рахунку, або іншими платіжними документами.

Висновок експерта НДЕКЦ при УМВС України в Миколаївській області № 469 від 26 квітня 2010 року, не підтверджує викладені ОСОБА_4 обставини про неотримання нею грошових коштів, а відтак не може бути достатньою підставою для відмови Банку в задоволенні позову, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Експерт лише припускає ймовірність виконання підпису в заявах на видачу готівки не ОСОБА_4 , а іншою особою. Такий висновок не є категоричним, а із його змісту вбачається, що досліджувані ним підписи в заявах на видачу готівки № 35 від 31 березня 2008 року, № 5 від 07 квітня 2008 року, № 37 від 08 квітня 2008 року та № 5 від 10 квітня 2008 року не містять в собі достатню кількість ідентифікуючих ознак, тобто несуть в собі малий об`єм почеркової інформації, що виключає можливість зробити висновок в категоричній формі.

Отже, посилання ОСОБА_4 на те, що зазначені заяви вона не підписувала, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2012 року, теж не може слугувати доказом на підтвердження обставин, викладених у ньому, а також у запереченнях ОСОБА_4 проти позову, оскільки не є преюдиційним у даній справі в силу ч.6 ст. 82 ЦПК України, так як не набрав законної сили.

Матеріали кримінального провадження, відкритого за фактом, зловживання службовим становищем посадовими особами банку та шахрайських дій, не вказують на не отримання ОСОБА_4 коштів по спірному кредитному договору та відсутність вини останньої у неналежному виконанні зобов`язань щодо повернення коштів.

Адже сам по собі лише факт внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч.2 ст.191 ,ч.2 ст. 364,ч.2 ст. 366 КК України не доводить наведені відповідачкою обставини.

Слід зауважити, що в разі встановлення винних осіб у скоєнні шахрайських дій та доведення їх вини позичальник не позбавлена права на відшкодування завданої шкоди в порядку встановленому законом.

Таким чином, оцінюючи докази, які містяться в матеріалах справи у їх сукупності, колегія вважає, що ОСОБА_4 не доведено не отримання грошових коштів за кредитним договором від 31 березня 2008 року, що є її процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 10, 60 ЦПК України, в редакції, чинній на час пред`явлення Банком позову, та ст. ст. 12, 81 ЦПК в редакції, що діє на час перегляду оскаржуваного судового рішення.

За такого, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення кредитної заборгованості з позичальника є помилковим.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).

Порушення ОСОБА_4 умов кредитного договору щодо своєчасного погашення кредитної заборгованості свідчить про наявність у Банка права вимагати погашення тіла кредита, сплати нарахованих процентів та пеню за несвоєчасне погашення кредиту.

Згідно розрахунку Банку, станом на 24 червня 2011 року, загальна заборгованість за кредитним договором становила 68 311, 15 дол США, що еквівалентно 544 644 грн 80 коп, в тому числі: заборгованість за основним та простроченим кредитом 46 249, 97 дол США, що еквівалентно 368 751 грн 01 коп; заборгованість за простроченими процентами 18 366,16 дол США, що еквівалентно 146433 грн 39 коп, пеня за несвоєчасне погашення кредиту 3 695,02 дол США, що еквівалентно 29 460 грн 40 коп.

Правильність нарахування заборгованості ОСОБА_4 не спростувала, отже, сума заборгованості Банком є не доведеною.

Відповідно до підпункту 3.1.3 розділу 3 кредитного договору Банк має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом у випадках невиконання позичальником умов цього договору.

При укладенні кредитного договору ОСОБА_4 була ознайомлена з його умовами та не заперечувала проти них.

В матеріалах справи наявний лист Банку від 16 червня 2011 року на адресу відповідачів про наміри достроково повернути кредит у зв`язку з порушенням боржником ОСОБА_4 умов кредитного договору.

Тобто, Банк, звертаючись до суду із даним позовом у 2011 році, скористався наданим йому законом та умовами кредитного договору правом вимагати дострокового повернення кредиту.

Тому, беручи до уваги наведені обставини, із врахуванням вказаних умов договору, колегія приходить до висновку, що із ОСОБА_4 на користь Банку підлягає стягненню 68 311, 15 дол США, з яких 46249,97 дол США заборгованість за основним та просроченим кредитом, 18 366,16 дол США заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом, 3695,02 дол США пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами.

Щодо вимог Банку про стягнення заборгованості з поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 555 ЦК України поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов`язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.

З огляду на викладене поручитель хоч і пов`язаний з боржником певними зобов`язальними відносинами, але є самостійним суб`єктом у відносинах з кредитором.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договору поруки, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Пунктом 3 Договорів поруки №№ 192235, 192238 від 31 березня 2008 року передбачено, що ці договори діють до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором (т.1 а.с.14,15).

Таким чином, умови договору про дію поруки до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать, що цими договорами установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

З аналізу частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок, що строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою, як видом забезпечення зобов`язання. Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Разом з тим, якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручителі відповідають перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителів.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителів про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки угодою передбачено сплату періодичних платежів, а за договором поруки поручителі відповідають за зобов`язаннями згідно з угодою перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.

Тобто, якщо до вимог, заявлених до боржника, застосовується загальний строк давності, передбачений статтею 257 ЦК України, то до вимог, заявлених до поручителів, вказаний строк обмежується строком дії поруки відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України.

Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителів за невиконання боржником окремих зобов`язань за угодою до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами).

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), в якій підтримала правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

У разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов`язання передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обчисленню від цієї дати.

Вказані правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 604/156/14-ц (провадження № 14-644цс18).

Умовами Кредитного договору визначено строк повернення кредитних коштів до 31 березня 2018 року.

Також, договором передбачено погашення основної суми кредиту та процентів шляхом сплати щомісячних платежів в обумовлені сторонами строки.

Таким чином, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителів про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Останній щомісячний платіж за договором було здійснено 10 грудня 2008 року (т.1 а.с.6).

16 червня 2011 року Банк направив на адресу відповідачів досудові вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором протягом 31 календарного дня з дати одержання позичальником вказаного повідомлення (вимоги), термін дострокового повернення кредиту вважається таким, що настав.

Відомостей про отримання цих відомостей відповідачами, матеріали справи не містять.

Позов про стягнення заборгованості подано до суду 05 липня 2011 року.

Відповідно, порука ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинилася щодо всіх щомісячних платежів, строк сплати яких настав до 05 січня 2011 року (більш ніж за шість місяців до пред`явлення позову).

Таким чином, зважаючи на солідарний характер зобов`язань боржника та поручителів перед банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають відповідати перед позивачем разом із ОСОБА_4 за неналежне виконання останньою своїх зобов`язань за період з 05 січня 2011 року.

Враховуючи наданий Банком розрахунок заборгованості, з поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позивач, починаючи з 05 січня 2011 року по 31 березня 2018 року (кінцевий строк повернення кредиту), достроково має право стягнути заборгованість за основним та простроченим тілом кредиту у розмірі 33 750,27 дол США (81 міс х 416,67 дол США).

За період з 05 січня 2011 року по 24 червня 2011 року (дата, якою Банк обмежив нарахування процентів), з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає стягненню заборгованість по процентами за користування кредитом у розмірі 4 369 дол США, а також 1847, 51 дол США пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Оскільки Банком укладено окремі договори поруки з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а пунктом 1 кожного із цих договорів зазначено про солідарну відповідальність боржника і поручителя, заборгованість за кредитним договором на користь Банку підлягає стягненню солідарно з боржника ОСОБА_4 та поручителя ОСОБА_2 у загальному розмірі 39 966,78 дол. США.

Така ж сума підлягає стягненню солідарно з боржника ОСОБА_4 та поручителя ОСОБА_3 .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено про те, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Водночас з огляду на приписи частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Зазначення судом у рішенні двох грошових сум, які потрібно стягнути з боржника, внесло двозначність у розумінні суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривнях стягувачеві має бути перерахована зазначена у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривнях.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у поставах: від 01 лютого 2023 року у справі № 202/7130/20 (провадження № 61-9511св22), від 15 листопада 2023 року у справі № 369/8122/21 (провадження № 61-10799св23).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) вказано: «…якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення»; «Посилання відповідача на те, що сума, яка підлягає сплаті у гривнях, визначається на день подання позову, не ґрунтується на нормах матеріального права»; «Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним/приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення» (пункти 60, 61, 64).

Подібні правові висновки також викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У дані справі встановлено, що сторонами було укладено кредитну угоду в іноземній валюті (долари США). Тому, суму заборгованості за кредитом слід стягувати в доларах США.

Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах: від 10 січня 2024 року у справі № 202/29556/13 (провадження № 61-12349св21), від 14 липня 2021 року у справі № 759/11740/15-ц (провадження № 61-45св21), від 12 жовтня 2023 року у справі № 308/3956/15-ц (провадження № 61-8074св22) та інших.

Вирішуючи спір, та відмовляючи у задоволенні вимог Банку, суд першої інстанції належним чином не перевірив доводи і заперечення сторін, не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору, не надав належної оцінки змісту кредитного договору та дійшов помилково висновку про відмову в задоволенні позову.

За наведених обставин, апеляційну скаргу Банку слід задовольнити частково, а оскаржуване судове рішення, відповідно до положень ч.ч.1,4 п.1 ст.376 ЦПК України, скасувати.

Відповідно до підпункту «б», «в» п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки рішенням суду першої інстанції позовні вимоги задоволені, є підстави для покладення на відповідачів судових витрат, зокрема судового збору, сплаченого за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Із матеріалів справи вбачається, що при подачі позовної заяви банком було сплачено 1700 грн судового збору та 120 грн витрат на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи.

За подачу апеляційної скарги Банк сплатив 2 730 грн судового збору.

Вказана сума є більшою ніж визначено Законом оскільки підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що за подачу апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Таким чином судовий збір мав становити 2 550 грн, тобто зайво сплачено 180 грн судового збору.

Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, ця сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Оскільки на день розгляду справу апеляційним судом така заява від Банку не надходила відсутні підстави для повернення позивачеві суми зайво сплаченого судового збору.

Враховуючи наведене, на користь Банку слід стягнути 4 370 грн судового збору, тобто по 1456 грн 70 коп з кожного із відповідачів.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2025 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства «Укрсиббанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» () 68 311,15 дол США заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 31 березня 2008 року, у тому числі солідарно із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ), 39 966,78 дол США.

Стягнути з ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» () 68 311,15 дол США заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 31 березня 2008 року, у тому числі солідарно із ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) 39 966,78 дол. США.

Стягнути з ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у рівних частинах з кожного по 1 456 грн 70 коп судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді:

_____________________

Повне судове рішення складено 22.07.2025 р.