ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року

м. Харків

справа № 643/6239/24

провадження № 22-ц/818/2923/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2025 року в складі судді Задорожної А.М.

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 17 березня 2001 року він з ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося двоє дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які разом із батьками були зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначив, що через воєнну агресію та небезпечне знаходження у м. Харкові, дружина разом з дітьми поїхала до м. Києва. У березні 2023 року через додаток «ДІЯ» він випадково дізнався, що його було знято з реєстрації, оскільки він не є більше членом сім`ї власника квартири.

01 квітня 2024 року він отримав заочне рішення Московського районного суду м. Харкова, яким їх шлюб із відповідачкою розірвано ще 29 жовтня 2014 року. Про існування вказаного рішення йому відомо не було.

Вказав, що за час шлюбу ними за спільні кошти 23 травня 2007 року придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Для придбання та подальшого ремонту вказаної квартири, ним продано належну йому квартиру АДРЕСА_2 .

Вважав, що оскільки квартиру придбано у період шлюбу, вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому його слід поділити шляхом визнання права власності за ним та відповідачкою в рівних долях по частині.

Відповідно до довідки незалежного експерта оцінювача вартість спільного майна складає 990 000,00 грн.

Просив визнати квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 у порядку поділу майна подружжя.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 61,3 кв м; у порядку поділу спільного майна подружжя визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 4950,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позов подано майже через 10 років після розірвання зареєстрованого з нею шлюбу, тобто позов подано із пропуском строку позовної давності. Судовим рішенням про розірвання шлюбу встановлено факт спільного не проживання та не підтримання шлюбних відносин з червня 2014 року та даний факт позивачем не спростовано. Зазначила, що позивач не витрачав власних грошових коштів на придбання спірної квартири, оскільки спірну квартиру придбано раніше майже на місяць, ніж позивач продав свою квартиру. Вказала, що питання по спірній квартирі було вирішено із позивачем у позасудовому порядку ще після розірвання шлюбу у 2014 році, оскільки всі транспортні засоби, що набувались під час перебування у шлюбі були зареєстровані за позивачем і продавались ним самостійно, без отримання будь-якої її письмової згоди і у власних цілях, а не в інтересах сім`ї, так само вона не отримувала жодних грошових коштів за їх відчуження.

02 травня 2025 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилався на те, що ним надано до суду витяг про зняття його з реєстрації і, таким чином, ним доведено, що йому стало відомо про порушення його права тільки в березні 2024 року, після того, як він отримав вказаний витяг, а за даним позовом він звернувся 14 червня 2024 року, тому строк позовної давності ним не пропущено. Зазначив, що відповідачка не ставить питання про визнання майна її особистою власністю. Що стосується спільно набутих транспортних засобів, то дане майно не має відношення до предмету спору, було придбано та продано ще під час шлюбу, вимог щодо поділу транспортних засобів відповідачкою не заявлено.

22 липня 2025 року від представника ОСОБА_2 адвоката Мирось С.В. до суду апеляційної інстанції надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка мотивована зайнятістю останнього в іншому судовому засіданні по іншій справі за № 636/964/24.

Як вбачається з матеріалів справи розгляд даної справи призначено на 23 липня 2025 року о 12-00 год., а розгляд справи № 636/964/24 призначений на 23 липня 2025 року о 13-00 год.

Однак, призначення розгляду даної справи відбулось у квітні 2025 року, про що адвокату Мирось С.В. було достеменно відомо також у квітні 2025 року. В свою чергу призначення розгляду справи № 636/964/24, на яку посилається адвокат Мирось С.В., відбулось у травні 2025 року, тобто набагато пізніше аніж в даній справі. Таким чином, адвокат Мирось С.В. при визначенні чергової дати розгляду справи № 636/964/24, мав можливість клопотати про призначення справи на інший час, однак цього не зробив.

Крім того, враховуючи, що розгляд даної справи № 643/6239/24 призначено на 12-00 год., а розгляд справи № 636/964/24 на 13-00 год., відстань між судами та час, необхідний для розгляду цієї справи, яка не є справою великої складності, адвокат Мирось С.В. мав можливість бути присутнім в суді апеляційної інстанції під час перегляду справи № 643/6239/24.

Виходячи з наведеного, а також з того, що адвокат Мирось С.В. детально виклав свої доводи та міркування в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що належних доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя сторони не надали, тому спірне майно підлягає поділу з огляду на правила рівності часток подружжя в спільному майні по 1/2 частині.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 17 березня 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2024 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що сторони спільно не проживають, шлюбні відносини не підтримують з червня 2014 року (а.с.17).

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 19 квітня 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 станом на 19 квітня 2023 року зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.9).

Згідно з витягом з реєстру територіальної громади, сформованого 26 березня 2024 року та довідки про реєстрацію місця проживання особи від 26 березня 2024 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , знятий з реєстрації 14 червня 2023 року за адресою АДРЕСА_1 (а.с.7,13).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 22 квітня 2024 року, на праві власності ОСОБА_2 належить трикімнатна квартира, загальною площею 61,3 кв м, житловою площею 45,1 кв м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі дублікату договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Парфенковою І.В. 23 травня 2007 року за реєстровим №1163 (а.с.14-16).

З інформаційного листа Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради №7202/04-12/24 від 11 липня 2024 року, вбачається, що згідно з наявними архівними матеріалами інвентаризаційної справи реєстрація права приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 , станом на 31 грудня 2012 року проведена Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 23 травня 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Парфенковою І.В., р.№1163. Реєстрацію права власності проведено 25 травня 2007 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно під реєстраційним номером №18244044 (а.с.49-51).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23 травня 2007 року ОСОБА_2 придбала трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , житловою площею 45,1 кв м, загальною площею 61,3 кв м. Продаж квартири вчинено за суму 245 000,00 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Парфенковою І.В., зареєстровано в реєстрі за №1163 (а.с.52).

20 червня 2007 року ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_6 придбала у власність квартиру АДРЕСА_2 , яка належала продавцю на підставі договору купівлі-продажу від 29 липня 2005 року. Продаж вчинено за суму 219 675,00 грн, що еквівалентно 43 500,00 доларів США (а.с.18-19).

Згідно з копією довідки про найбільш вірогідну ціну нерухомого майна, складену суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_7 , вартість трикімнатної квартири, загальною площею 61,3 кв м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 21 травня 2024 року, становить 990 000,00 грн (а.с.21-22).

Відповідно до листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях (філія ГСЦ МВС) від 30 січня 2025 року, згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів за період з 17 березня 2001 року по 17 листопада 2014 роки за ОСОБА_1 були зареєстровані/перереєстровані наступні транспортні засоби: ??ВАЗ 210990, 2004 року випуску, V двигуна - 1499, дата реєстрації 12.05.2006, підстава реєстрації договір купівлі продажу № 292 від 10.05.2006 - на обліку; ??KAWASAKI NINJA ZX-6R 636, 2006 року випуску, V двигуна - 636, дата реєстрації 22.02.2014, підстава реєстрації довідка-рахунок BIA № 069983 від 20.02.14 - 02.11.2018 перереєстровано на нового власника; ??HONDA HORNET 600, 2005 року випуску, V двигуна - 599, дата реєстрації 02.01.2013, підстава реєстрації довідка-рахунок ДПІ № 992589 від 27.12.12 - 30.01.2014 перереєстровано на нового власника; ??MAZDA 3, 2006 року випуску, V двигуна - 1598, дата реєстрації 20.12.2007, підстава реєстрації договір купівлі продажу N?74287 від 20.12.07 - 02.08.2019 перереєстровано на нового власника (а.с.105).

В суді першої інстанції була допитана у якості свідка ОСОБА_4 , яка пояснила, що вона є донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Оговорювати будь-кого з батьків наміру не має, має з ними добрі відносини. Підтвердила те, що батькові було відомо про розірвання шлюбу, вони почали часто сваритися та мешкати в різних кімнатах у квартирі, а в холодильнику батько мав свою поличку і разом вони не харчувалися. Батько постійно не проживав у квартирі, кожного місяця приблизно на два тижні він від`їздив, пояснюючи, що їде по роботі. Також, їй відомо, що він міг жити у свого рідного брата або у її хрещеного батька. До 2018 року свідок проживала разом із мамою в квартирі батьків, у 2018 році вступила до ВИШу у м. Києві, переїхала туди, де і мешкає по теперішній час. У 2022 році на початку війни мама з братом також переїхала до м. Києва.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 569/13242/14-ц.

Стаття 41 Конституції України гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 534/1017/20.

Відповідно до частини третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18, а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22).

Подібні правила викладені також у частині першій статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, з 17 березня 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

В період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі придбано наступне майно: квартира АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 23 травня 2007 року.

Сторони не спростовували поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру.

Виходячи з того, що спірне майно сторони придбали під час шлюбу за спільні кошти, спільною працею, воно є спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Таким чином, поділ спірного майна в рівних частинах шляхом визнання права власності на частину у спільному нерухомому майні, про що просить позивач, за встановлених обставин є доцільним.

З урахуванням того, що на майно, яке придбано за час шлюбу розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на майно, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17).

Доводи ОСОБА_2 про те, що позивач не витрачав власних грошових коштів на придбання спірної квартири, оскільки спірну квартиру придбано раніше майже на місяць, ніж позивач продав свою квартиру, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки хоча ОСОБА_1 і продав квартиру АДРЕСА_2 , яка належала продавцю на підставі договору купівлі-продажу від 29 липня 2005 року, пізніше (20 червня 2007 року) аніж придбано спірну квартиру (23 травня 2007 року), однак це не спростовує висновку про те, що спірну квартиру придбано сторонами у період шлюбу за спільні кошти. Доказів того, що ОСОБА_2 придбано спірну квартиру за особисті кошти та квартира є її особистою приватною власністю матеріали справи не містять та до суду апеляційної інстанції таких доказів не надано.

Таким чином, ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, що відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна подружжя щодо спірного майна не спростовано, підстави для відступлення рівності часток у праві власності відсутні, унаслідок чого спірне майно є спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому належить їм у рівних частках.

Твердження ОСОБА_2 про те, що судовим рішенням про розірвання шлюбу встановлено факт спільного не проживання та не підтримання шлюбних відносин з червня 2014 року було предметом оцінки суду першої інстанції. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2014 року у справі № 643/9181/14-ц про розірвання шлюбу містить лише посилання на пояснення позивачки щодо приблизного часу спільного не проживання та не підтримання шлюбних відносин між сторонами. Зазначене виключає можливість визнання такої обставини преюдиційною. Крім того, оскільки спірну квартиру придбано у 2007 році, то не проживання однією сім`єю з 2014 року не має ніякого правового значення для розгляду даної справи.

Посилання ОСОБА_2 про те, що транспортні засоби, які були придбані у період шлюбу та які були відчужені позивачем без її згоди та вона не отримувала відповідних грошових коштів за їй відчуження, колегія суддів відхиляє на підставі на ч.1 ст.13 ЦПК України, якою передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Щодо позовної давності колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У Рішенні Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 у справі № 1-9/2011 за конституційним поданням 54 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Кримінально-процесуального кодексу України, Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу («STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM», № 22083/93, № 22095/93, § 51; від 22 жовтня 1996 року; «ZOLOTAS v. GREECE» (No. 2), № 6610/09, § 43, від 29 січня 2013 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу («GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA», № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року).

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (статті 253 ЦК України).

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до положень статті 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-258цс15).

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічних за змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 у справі № 320/3072/18 (провадження №61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження №61-15213св19), від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19), від 11 жовтня 2023 року у справі № 359/6727/21 (провадження № 61-13181св23), від 29 квітня 2024 року у справі № 522/3192/21 (провадження № 61-8094св23), від 02 серпня 2024 року у справі № 289/2115/21 (провадження № 61-15879св23).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в частині другій статті 72 СК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16 та постанові Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 761/13101/21 (провадження № 61-16652св24).

Після розірвання шлюбу право ОСОБА_1 на частку спірної квартири ОСОБА_2 не оспорювалося, а про порушення свого права ОСОБА_1 дізнався у березні 2024 року, коли дізнався про зняття його з реєстрації, а за даним позовом звернувся до суду у червні 2024 року.

Встановивши, що позивач мав вільний доступ до спірної квартири, оскільки фактично проживав в ній та мав ключі від вхідних дверей, ОСОБА_2 під час та після розірвання шлюбу не оспорювала права ОСОБА_1 на частку у спільному сумісному майні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для висновку про пропуск ним позовної давності при зверненні до суду з позовом про поділ такого майна.

При вирішенні питання про початок перебігу строку позовної давності суд першої інстанції керувався встановленими обставинами щодо відсутності спору між позивачем та відповідачкою щодо користування спірною квартирою, наявності у ОСОБА_1 ключів від вхідних дверей, а також реєстрацією його місця проживання за однією адресою з ОСОБА_2 у спірній квартирі до 14 червня 2023 року, що у сукупності було правильно оцінено судом як відсутність спору між колишнім подружжям, зокрема щодо майнових питань.

Твердження ОСОБА_2 про те, що позов подано майже через 10 років після розірвання зареєстрованого з нею шлюбу, тобто позов подано із пропуском строку позовної давності, колегія суддів відхиляє, оскільки матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_2 до червня 2024 року (момент подання позову) заперечувала право колишнього чоловіка на спірну квартиру.

Таким чином доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина