П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2025 року м. Миколаїв

справа №487/6024/23

провадження №22-ц/812/928/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О. В.,

суддів - Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання - Коростієнко Н. С.,

за участі:

представника позивача - Шевченка А. О.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Гриненка І. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана через його представника Гриненка Ігоря Івановича , на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Нікітіна Д. Г. у приміщенні суду у м. Миколаєві, за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк або АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_1 , який обґрунтовувало наступним.

Позивач вказував, що 21 березня 2019 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, за яким останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у сумі 100 000 грн.

Посилаючись на викладене та порушення відповідачем своїх зобов`язань, що призвело до заборгованості за кредитним договором, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором станом на 14 червня 2023 року у сумі 119 682,25 грн, з яких 99 545,44 грн заборгованість за кредитом та 20 136,81 грн заборгованість за простроченими відсотками.

Позиція відповідача у суді першої інстанції

Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що не отримував кредитні кошти, вказані Банком. Відповідач вказав, що цими коштами заволоділи невстановлені особи шахрайським шляхом, про що він повідомив АТ КБ «ПриватБанк» належним чином.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2025 року позов Банку задоволено частково.

З ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 21.03.2019 у сумі 99 545,44 грн.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за простроченими відсотками у сумі 20 136,81 грн відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у сумі 2232,41 грн.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивач належними та допустимими доказами довів тільки факт наявності у нього права на стягнення тіла кредиту, бо стягнення відсотків не передбачено умовами кредитного договору.

Що стосується посилань відповідача на те, що стосовно нього були вчинені шахрайські дії щодо заволодіння грошима на банківських рахунках, суд вказав на те, що не приймає їх до уваги, бо досліджені докази свідчать про те, що дії чи бездіяльність ОСОБА_1 призвели до незаконного використання ПІН-коду та іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із рішенням суду, відповідач через представника подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначав, що грошові кошти, які просить стягнути з нього відповідач, він не отримував. Вказані кошти були зняті з його банківських рахунків у шахрайський спосіб. З цього приводу він звертався до правоохоронних органів, які порушили кримінальне провадження за ознаками ч.1 ст.190 КК України.

За такого відповідач вважав позовні вимоги Банку безпідставними.

Доводи інших учасників справи

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Позивач вказав, що транзакції по рахунках відповідача були здійснені з коректним введенням даних карти: її номеру, терміну дії та CVV-коду. Без розголошення відповідачем номера банківських карток та ПІН-кодів до них інша особа, навіть перевипустивши сім-карту або маючи фінансовий телефон клієнта, не змогла б ні зайти до системи «Приват24», ні змінити фінансовий номер клієнта, ні зняти чи переказати кошти з рахунку.

АТ КБ «ПриватБанк» наполягав на тому, що відповідальним за проведення транзакцій 05 квітня 2022 року по рахункам ОСОБА_1 є саме він, а тому він повинен повернути Банку отримані кошти.

Фактичні обставини справи

05 квітня 2018 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

21 березня 2019 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, за умовами якого відповідачу 28 березня 2019 року встановлено кредитний ліміт у сумі 100 000 грн.

Відповідач отримав 21 березня 2019 року кредитну картку зі строком дії до 30 квітня 2020 року, а 20 травня 2020 року - зі строком дії до 30 квітня 2023 року (номер картки НОМЕР_1 ).

02 листопада 2020 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 знову був укладений кредитний договір шляхом підписання двох анкет-заяв про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

Серед іншого ОСОБА_1 та Банком було погоджено використання простого електронного підпису: ОТП-пароль, QR-код, підпис стилусом на планшеті у відділенні Банку, кнопки «Підпис», «Підписав», «Підтверджую», «Ознайомився» тощо.

З виписки по рахунку ОСОБА_1 (номер картки НОМЕР_1 ) випливає, що станом на 04 квітня 2022 року його заборгованість за кредитним договором становила 10 419,73 грн. 05 квітня 2022 року з його рахунку були здійснено декілька переказів коштів на загальну суму 89 337,57 грн: 985 грн (з комісією 1004,70 грн), 1879,35 грн (з комісією 1916,94 грн), 24 622,50 грн (з комісією 25 114,95 грн), 24 723,00 грн (з комісією 25 217,46 грн), 18 090,00 грн (з комісією 18 451,80 грн), 17 286,00 грн (з комісією 17 631,72 грн). У липні 2022 року було здійснено часткове автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти 41**17.

З ухвали слідчого судді Центрального районного суду м.Миколаєва від 01.12.2022 та повідомлення дізнавача Сектору дізнання відділення поліції №1 Миколаївського районного управління поліції в Миколаївській області від 10.03.2023 вбачається, що з належних ОСОБА_1 платіжних карток №5218 5722 2176 9743 та 744753 було здійснено переказ грошових коштів на платіжні картки № НОМЕР_2 та НОМЕР_3 , які обслуговуються АТ «Райффайзен Банк». Грошові кошти були зняті у м.Кривий Ріг у АТМ1401 KRYVORIZKE RBA.

Згідно з довідкою АТ «Райффайзен Банк» від 11.06.2025 банківська картка № НОМЕР_2 емітована на ім`я ОСОБА_3 , який зареєстрований і проживає у АДРЕСА_1 , а банківська картка № НОМЕР_3 - на ім`я ОСОБА_4 , який зареєстрований по АДРЕСА_2 , а проживає по АДРЕСА_3 .

06 квітня 2022 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до поліції щодо незаконного заволодіння коштами з його банківських рахунків на суму 111 000 грн. 07 квітня 2022 року було внесено відомості у ЄРДР за №0000134 з попередньою кваліфікацією ч.1 ст.190 КК України.

З протоколу допиту ОСОБА_1 в якості потерпілого в рамках кримінального провадження №0000134 випливає, що 04 квітня 2022 року о 14 год 23 хв на його мобільний телефон з телефону НОМЕР_4 зателефонував чоловік, який представився працівником компанії «Київстар». Він повідомив йому про пошкодження у нього вдома інтернет-дротів. Для їх заміни і відновлення Інтернету цей чоловік запропонував йому продиктувати код, який буде надісланий на мобільний телефон ОСОБА_1 . Так як він не знаходився за місцем проживання, то погодився з цим. Протягом декількох хвилин на його телефон надійшов код-пароль «3875», який він повідомив чоловіку, який телефонував. Наступного дня він не зміг скористатися послугою мобільного зв`язку, а тому зрозумів, що невстановлена особа отримала доступ до його мобільного телефону. Скориставшись іншим номером телефону, ОСОБА_1 зателефонував на гарячу лінію АТ КБ «ПриватБанк» для блокування карток, однак гаряча лінія не працювала. 06 квітня 2022 року йому стало відомо, що з його банківських рахунків були зняті грошові кошти на суму більше 100 000 грн.

Згідно з інформацією ПрАТ «Київстар» від 19.06.2025 на телефон НОМЕР_5 , який був фінансовим телефоном ОСОБА_1 у АТ КБ «ПриватБанк», 04 квітня 2022 року о 14 год 23 хв був здійснений дзвінок з мобільного телефону НОМЕР_4 . О 14 год 24 хв та 14 год 25 хв на телефон ОСОБА_1 надійшли вхідні СМС від ПрАТ «Київстар».

Відповідно до перевірки Банку за фактом звернення ОСОБА_1 встановлено, що не всі входи у «Приват24» були з пристроїв та ІР, які притаманні клієнту. Усі транзакції проведено з ручним введенням номеру картки, введенням CVV-коду, логін не змінювався. Пароль був змінений 05 квітня 2022 року о 00:52:29 за допомогою даних картки відповідача. Кошти були перераховані на картку Райффайзен Банк Аваль.

Витяг з програмного комплексу АТ КБ «ПриватБанк» «Адмінка PanLike», який фіксує спосіб надання згоди клієнта (авторизації) на здійснення платіжних операцій по карт-рахунку клієнта, свідчить , що 05 квітня 2022 року авторизація відбувалася за допомогою введення CVV-коду та ручного введення номеру картки.

З телефонної розмови відповідача з персональним менеджером АТ КБ «ПриватБанк» випливає, що він звертався як до менеджера, так і до телефонної лінії Банку з приводу скасування шахрайських дій, спрямованих на заволодіння шляхом списання кредитних коштів з його карток.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором від 21 березня 2019 року станом на 14 червня 2023 року у ОСОБА_1 рахувалася заборгованість у сумі 119 682,25 грн, з яких 99 545,44 грн заборгованість за кредитом та 20 136,81 грн заборгованість за простроченими відсотками.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з нормами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частинами першою-другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про платіжні послуги» платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді пластикової чи іншого виду картки. Держатель платіжного інструменту є фізична особа, яка на законних підставах використовує платіжний інструмент для ініціювання платіжної операції з відповідного рахунку для виконання платіжних операцій або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного платіжного інструменту. Неналежна платіжна операція - це платіжна операція, внаслідок якої з вини особи, яка не є ініціатором або надавачем платіжних послуг, здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі. Неналежним платником є особа, з рахунку якої списано кошти без законних підстав (помилково або неправомірно), а неналежним отримувачем - особа, на рахунок якої без законних підстав зарахована сума платіжної операції або яка отримала суму платіжної операції в готівковій формі.

Стаття 38 вказаного Закону визначає, що електронні платіжні засоби використовуються для ініціювання платіжних операцій з рахунків платників.

Електронний платіжний засіб має містити реквізити, що дають змогу ідентифікувати його емітента, а також інші визначені Національним банком України обов`язкові реквізити.

У разі емісії електронного платіжного засобу для використання в платіжній системі електронний платіжний засіб має додатково містити реквізити, що дають змогу ідентифікувати відповідну платіжну систему.

Електронний платіжний засіб має відповідати вимогам щодо захисту інформації, передбаченим цим Законом та нормативно-правовими актами Національного банку України.

Електронний платіжний засіб, що використовується в платіжній системі, має відповідати вимогам щодо захисту інформації, передбаченим правилами платіжної системи, з урахуванням вимог цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Емітент має право надати електронний платіжний засіб користувачу у власність або в користування у порядку, визначеному договором про надання платіжних послуг.

Користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний: 1) надати емітенту інформацію для здійснення контактів у порядку, визначеному договором; 2) зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом; 3) не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права; 4) не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції; 5) негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації.

Стаття 42 Закону України «Про платіжні послуги» передбачає, що надавач платіжних послуг платника зобов`язаний отримати згоду платника на виконання кожної платіжної операції, крім випадків, передбачених цим Законом. Порядок надання згоди на виконання платіжної операції визначається договором між платником та надавачем платіжних послуг платника. Платіжна операція вважається акцептованою після надання платником згоди на її виконання. Якщо немає згоди платника на виконання платіжної операції, - така операція вважається неакцептованою, якщо інше не передбачено цим Законом. Надавач платіжних послуг платника за виконання неакцептованих платіжних операцій несе відповідальність, передбачену цим Законом. Згода на виконання платіжної операції (пов`язаних між собою платіжних операцій) може бути надана платником надавачу платіжних послуг платника особисто, через надавача платіжних послуг з ініціювання платіжної операції або через отримувача. Згода на виконання платіжної операції (пов`язаних між собою платіжних операцій) може бути відкликана платником у будь-який час, але не пізніше настання моменту безвідкличності платіжної інструкції відповідно до цього Закону.

Згідно з статтею 68 вказаного Закону електронна взаємодія надавача платіжних послуг із користувачем здійснюється лише після автентифікації користувача, який є фізичною особою, або уповноваженого представника користувача, який є юридичною особою.

Надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену автентифікацію користувача під час: 1) отримання користувачем доступу до рахунку за допомогою засобів дистанційної комунікації; 2) ініціювання дистанційної платіжної операції; 3) будь-яких інших дій у разі підозри вчинення шахрайства (або існування ризику шахрайства) чи інших неправомірних дій (або існування ризику вчинення інших неправомірних дій).

Пунктами 7, 8, 11 Розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління НБУ від 05 листопада 2014 року №705, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі №176/1445/22 зазначено: «Банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №202/10128/14-ц вказано, що банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, які він не виконував або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та за необхідності відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог Банку в частині стягнення тіла кредиту у сумі 99 545,44 грн, суд першої інстанції виходив із того, що позивач належними та допустимими доказами довів факт наявності у нього права на стягнення тіла кредиту, оскільки відповідач у належний строк кредит не повернув. Що стосується посилань відповідача на те, що стосовно нього були вчинені шахрайські дії щодо заволодіння грошима на банківських рахунках, суд вказав на те, що не приймає їх до уваги, бо досліджені докази свідчать про те, що дії чи бездіяльність ОСОБА_1 призвели до незаконного використання ПІН-коду та іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції.

Колегія суддів не у повній мірі погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке.

Досліджені докази свідчать, що ОСОБА_1 станом на 04 квітня 2022 року мав кредитну заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» у сумі 10 419,73 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 о 14 год 23 хв на мобільний телефон ОСОБА_1 НОМЕР_5 з телефону НОМЕР_4 зателефонував чоловік, який представився працівником компанії «Київстар». Він повідомив йому про пошкодження у нього вдома інтернет-дротів. Для їх заміни і відновлення Інтернету цей чоловік запропонував йому продиктувати код, який буде надісланий на мобільний телефон ОСОБА_1 . У вказаний час на телефон відповідача надійшло повідомлення з ПрАТ «Київстар» з код-паролем, яке він повідомив чоловіку, який телефонував. Докази того, що цей пароль надійшов ОСОБА_1 від АТ КБ «ПриватБанк» через СМС повідомлення або Приват24, що дозволяло відповідачу піддати сумніву телефонну розмову, відсутні.

АТ КБ «ПриватБанк» не представив суду доказів того, що ОСОБА_1 , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до відомостей по кредитній картці, її особовому рахунку, акаунту чи додатку «Приват24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 05 квітня 2022 року щодо перерахування з його карткового рахунку грошових коштів на суму 89 337,57 грн.

Гроші з карткового рахунку ОСОБА_1 були переведені на карткові рахунки у АТ «Райффайзен Банк» ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які проживають у м.Кривий Ріг, та були зняті у банкоматі цього міста.

ОСОБА_1 у стислий термін повідомив Банк та правоохоронні органи про шахрайські дії з його кредитною карткою.

Усе вказане у сукупності свідчить про те, що відсутні підстави стверджувати, що відповідач отримав кредитні кошти у сумі 89 337,57 грн у Банку для власних потреб, або вчинив дії чи бездіяльність, що призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Саме на банк, який є професійним учасником ринку надання банківських послуг, покладено обов`язок доведення того, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному, зокрема у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 571/841/16-ц (провадження № 61-25606св18), від 24 липня 2019 року у справі № 753/16954/16-ц (провадження № 61-24323св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 311/634/18-ц (провадження № 61-1837св19), від 16 грудня 2020 року у справі № 214/2867/18 (провадження № 61-22931св19), від 27 січня 2021 року у справі № 210/1242/18 (провадження № 61-1556св20), від 21 квітня 2021 року у справі № 751/6050/18 (провадження № 61-18544св19).

Наведені у відзиві на апеляційну скаргу доводи Банку про те, що спірні операції були здійснені із введенням особистої та контрольної інформації, відповідальність за схоронність якої несе клієнт, не спростовують того факту, що не є доведеним те, що відповідач розголосив інформацію про персональні дані третім особам.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в бік зменшення кредитної заборгованості до 10 419,73 грн, яка утворилася з вини відповідача станом на 04 квітня 2022 року.

Щодо судових витрат

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Стаття 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивач за подання позовної заяви до суду у липні 2023 року сплатив 2684 грн судового збору, відповідач за подання апеляційної скарги сплатив 3348,42 грн судового збору і за надання адвокатом Гриненком І. І. професійної правничої допомоги - 15 000 грн витрат, про що свідчать договір про надання правової допомоги від 18.09.2023, квитанція та акт прийому-передачі виконаних робіт від цієї ж дати.

Враховуючи, що районний та апеляційний суд задовольнив позовні вимоги позивача частково, то відповідач повинен відшкодувати позивачу судовий збір за подання позовної заяви у сумі 233,50 грн, а позивач відповідачу судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 3000,19 грн та витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у сумі 8000 грн, виходячи із їх співмірності із складністю справи, виконаними адвокатом роботами та ціною позову.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана через його представника Гриненка Ігоря Івановича , задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2025 року змінити, зменшивши розмір заборгованості ОСОБА_1 перед Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з 99 545,44 грн до 10 419,73 грн, а судовий збір з 2232,41 грн до 233,50 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у сумі 8000 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 3000,19 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова

Повна постанова складена 21 липня 2025 року.