Єдиний унікальний номер судової справи: 487/3242/24
Номер провадження 22-ц/812/1073/25 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,

за відсутності учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , подану в його інтересах

адвокатом Островською Оксаною Володимирівною

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2025 року, ухваленого під головуванням судді - Притуляк І.О., в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до Колективного підприємства «Миколаївліфт» (надалі - КП «Миколаївліфт») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати доходів (заробітної плати) у зв`язку з порушення строків виплати заробітної плати,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 в інтересах якого діяла адвокат Островська О.В. звернувся до суду з позовом до КП «Миколаївліфт» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати доходів (заробітної плати) у зв`язку з порушення строків виплати заробітної плати.

Позов обґрунтовано тим, що з 14 жовтня 1999 року ОСОБА_1 прийнято водієм, в подальшому його посаду змінено на водія автотранспортних засобів в КП «Миколаївліфт».

На підставі його заяви від 31 березня 2022 року за наказом КП «Миколаївліфт» від 01 квітня 2022 року № 18-Л його було звільнено на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з 01 квітня 2022 року.

На день звільнення, заборгованість по заробітній платі підприємства за січень-березень 2022 року складала 30 210,39 грн, яка під час звільнення відповідачем не була виплачена.

Розрахунок по виплаті заборгованості із заробітної плати відповідачем здійснено лише 19 січня 2024 року та 30 квітня 2024 року.

Посилаючись на викладене та на вимоги статті 116,117 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», позивач просив суд стягнути з КП «Миколаївліфт» на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 30 219,39 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 242 378,18 грн та 22 599,07 грн компенсації втрати доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати.

01 травня 2024 року представник відповідача - адвокат Єнова Л.М. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила у задоволенні позову відмовити. У відзиві зазначено, що у зв`язку із військовою агресією рф, для підприємства настали форс-мажорні обставини наслідком яких стало завдання збитків та неспроможність підприємства належним чином виконувати свої зобов`язання перед працівниками.

У зв`язку із вказаними обставинами непереборної сили, остаточний розрахунок при звільнені з ОСОБА_1 було проведено лише 19 січня 2024 року та 30 квітня 2024 року.

Просила суд врахувати, що ОСОБА_1 не отримав наказ про його звільнення оскільки відмовлявся прибути до відділу кадрів КП «Миколаївліфт», проте про існування наказу та про факт звільнення саме з 01 квітня 2022 року, йому було повідомлено в телефонному режимі.

Вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати доходу у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати, вважала безпідставними, оскільки позивач був відсутній на роботі 01 квітня 2022 року та не надав доказів на підтвердження того, що звертався до КП «Миколаївліфт» з моменту звільнення та протягом 2022-2023 років з вимогою про виплату йому заробітної плати.

Зазначила, що з урахуванням положень ст.117 КЗпП України, час затримки розрахунку при звільненні працівника починається з моменту, коли відповідачу стало відомо про таку вимогу працівника, у даному випадку з часу подання ОСОБА_1 позову до суду (10 квітня 2024 року) та до моменту подання відзиву (01 травня 2024 року), що становить 21 день, з урахуванням розміру середньоденної заробітної плати 198,91 грн., сума середнього заробітку за розрахунком відповідача складає 4177,11 грн.

Наданий позивачем розрахунок компенсації за невчасну виплату заробітної плати, вважала таким, що проведений на недостовірних даних, щодо нарахованої заробітної плати.

Спростовувала наявність у представників відповідача, буд-яких непорозумінь з позивачем які б спонукали його до звільнення з роботи.

07 жовтня 2024 року, представник позивача надала до суду уточнену позовну заяву, в якій просила стягнути з КП «Миколаївліфт» на користь ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 47 518,94 грн, зокрема, 30 234,32 грн - розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2022 року по 31 жовтня 2022 року та 17 284,62 грн - компенсації втрати доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з КП «Миколаївліфт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі - 30 234,32 грн, який визначений без утримання податку з доходів фізичних осіб й інших обов`язкових платежів, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 2 958,45 грн та 1850,91 грн судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що належні до виплати при звільненні ОСОБА_1 суми, були виплачені КП «Миколаївліфт» 19 квітня 2024 року - заборгованість по заробітній платі у розмірі 10 060,58 грн, 30 квітня 2024 року - компенсація за невикористану відпустку у розмірі 3447,44 грн, що підтверджується довідкою КП «Миколаївліфт» та не спростовувалося позивачем у судовому засіданні. За таких обставин, дотримуючись принципу диспозитивності на підставі ст. 117 КЗпП України суд першої інстанції вважав, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення у розмірі 30 234,35 грн (з 01 квітня 2022 року по 31 жовтня 2022 року 152 дні х 198,91 грн) та на підставі Закону України«Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» 2 958,45 грн втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, навівши у рішенні суду власний розрахунок.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, адвокат Островська О.В., діючи в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду в частині стягнення з КП «Миколаївліфт» на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 2 958,45 грн та ухвалити нове рішення. В апеляційній скарзі зазначає, що компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати судом розраховано не вірно, судом не враховано щомісячний приріст індексу споживчих цін, що має суттєве значення для правильного вирішення справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Єнова Л.М. просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що на підставі наказу від 14 жовтня 1999 року № 32Л ОСОБА_1 було прийнято водієм третього класу в КП «Миколаївліфт» (а.с.11).

В подальшому, назву посади ОСОБА_1 було змінено на водій автотранспортних засобів третього розряду (наказ від 31 липня 2018 року № 88-Л ).

Наказом від 01 квітня 2022 року № 18-Л, ОСОБА_1 звільнено з посади водія автотранспортного засобу з 01 квітня 2022 року, за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с.18)

Станом на 01 квітня 2022 року розмір нарахованої та невиплаченої заробітної плати з лютого по березень 2022 року склав 10 060,58 грн, компенсація за невикористану відпустку 4 060,58 грн (а.с.41).

19 січня 2024 року на банківський рахунок позивача КП «Миколаївліфт» зараховано 10 060,58 грн, як сплата заборгованості по заробітній платі за лютий, березень 2022 року (а.с.8).

Згідно довідки КП «Миколаївліфт», 30 квітня 2024 року позивачу було сплачено 3 447,44 грн як компенсація за невикористану відпустку (а.с. 41).

Отже, наведене вище свідчить про те, що на день звільнення з ОСОБА_1 не було здійснено повного розрахунку, зокрема, заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, виплата яких проведена лише 19 січня та 30 квітня 2024 року.

Задовольняючи вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходив з наявності підстав для покладення обов`язку щодо сплати середнього заробітку за шість місяців, оскільки на день звільнення ОСОБА_1 з ним не було проведено повного розрахунку.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Так, статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Строки виплати заробітної плати визначені статтею 115 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (стаття 117 КЗпП України).

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.

При цьому, за змістом статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед працівником має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Працівник є слабшою ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (така позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100). Згідно з пунктом 1 Порядку №100 цей нормативний акт застосовується, зокрема, інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

У пункті 2 Порядку № 100 зазначено, що середня заробітна плата обраховується, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

У справі, що переглядається, позивача позбавлено права на отримання заробітної плати при звільненні, як того передбачають положення ст. 116 КЗпП України.

У цьому випадку подією, з якою пов`язана виплата за затримку виплати всіх сум, є день звільнення позивача, тому середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи, що передували звільненню.

Суд першої інстанції, стягнувши з відповідача на користь позивача середній заробіток за час за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 30 234,32 грн, який визначений без утримання податку з доходів фізичних осіб й інших обов`язкових платежів виходив з наявності підстав для покладення обов`язку щодо сплати середнього заробітку за шість місяців, оскільки на день звільнення ОСОБА_1 з ним не було проведено повного розрахунку.

Рішення суду в частині задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні сторонами не оскаржувалося, а відтак не є предметом апеляційного перегляду.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 до КП «Миколаївіліфт» про стягнення компенсації втрати частини доходів (заробітної плати) у зв`язку з порушенням строків у розмірі 2 958,45 грн суд першої інстанції не звернув уваги на наступне.

Звертаючись до суду з такими вимогами, позивач вважав, що має право на таку компенсацію через невчасну виплату йому заробітної плати та час затримки її виплати.

Так, відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України.

Отже, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно, з умовами трудового договору відповідно до законодавчих гарантій.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 753/12524/16 (провадження № 61-3251св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 760/18090/20 (провадження № 61-19211св21).

Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати через порушення строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством (стаття 34 Закону України «Про оплату праці»).

Підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). Такими доходами є ті грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (частина друга статті 2 цього Закону).

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у редакції, чинній на час звільнення позивачки, відносила до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, має разовий характер та не входить до фонду оплати праці (постанови Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 694/215/16-ц, провадження № 61-37406св18, від 09 червня 2021 року у справі № 569/11319/19, провадження № 61-7911св20).

А тому до таких виплат згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» гарантії цього Закону незастосовні такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц (провадження №14-429цс19).

Отже, виплати з компенсації втрати частини доходів (заробітної плати) у зв`язку з порушенням строків виплати не підлягають стягненню в порядку, визначеному Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», оскільки до відповідача за результатами розгляду цієї справи застосовано спеціальний вид відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Хоча чинним процесуальним законом і передбачена можливість виходу апеляційного суду за межі апеляційної скарги, в той же час це можливо лише в чітко регламентованих випадках.

Відповідач - КП «Миколаївліфт» апеляційної скарги не подавав, рішення суду першої інстанції не оскаржував, за таких умов у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для виходу за межі доводів та вимог апеляційної скарги, а відтак й підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення за результатами розгляду апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Островською О.В. відсутні.

За таких обставин, апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Островською Оксаною Володимирівною - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 17 липня 2025 року.