П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 доДержавного підприємства «Документ» про поновлення на роботі та стягнення оплати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі та стягнення оплати за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року позовну заяву було залишено без руху на підставі пунктів 3 і 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України і запропоновано позивачу у десятиденний строк з дня отримання копії даної ухвали усунути виявлені недоліки, оскільки позивачем не надано обґрунтованого розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який на думку позивачки підлягає до стягнення. За таких умов позивачу було запропоновано надати нову редакцію позовної заяви та додати до неї її копії, відповідно до кількості відповідачів.

Крім того суд зазначив, що позивачем не сплачено судовий збір за вимогу про стягнення оплати за час вимушеного прогулу та не надано доказів, які б свідчили про звільнення позивачки від сплати судового збору, чи заяви про відстрочення та розстрочення судового збору.

Зазначаючи про те, що позивачем не було в повному обсязі виконано вимог ухвали від 04 березня 2025 року, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, 25 березня 2025 року позивач направила апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвала суду є незаконною у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Просить апеляційний суд оскаржувану ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначила, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про те, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, та не є заохочувальною та компенсаційною виплатою в розумінні ст.2 Закону України «Про оплату праці» у зв`язку з чим пільга, передбачена п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» не поширюється на вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вважає, що звернулася до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який входить до структури заробітної плати і є заробітною платою, тому сплата судового збору в цій частині є помилковим. При цьому посилається на висновок Верховного Суду в постанові від 21.02.2024 року (справа № 209/2226/22).

У частині повернення позову з підстави не наведення позивачем обґрунтованого розрахунку сум, а саме середньоденного розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу та не зазначення періоду, за який необхідно стягнути оплату, позивач зазначила, що судом не враховано, що згідно ст. 235 КЗпП суд вирішує зазначене питання одночасно із поновленням особи на посаді. Розрахунок не було надано суду, оскільки позивачу було відмовлено у видачі довідки про заробітну плату за останні два місяці перед звільненням.

Згідно положень ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду даної категорії розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала не відповідає зазначеним вище вимогам процесуального закону.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що недоліки, зазначені в ухвалі від 04 березня 2025 року було усунуто частково, позивачем не надано обґрунтованого розрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який на думку позивачки підлягає до стягнення.

Частиною 3 ст. 185 ЦПК України, передбачено, що якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

З урахуванням ч. 3 ст. 185 ЦПК України, суд дійшов висновку, що позовну заяву слід визнати неподаною та повернути позивачу.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша-третя статті 12 ЦПК України).

Згідно з положеннями ст. ст. 185-187 ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання позивачем вимог статей 175 і 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.

Статтею 175 ЦПК України встановлено ряд вимог, яким повинна відповідати позовна заява. Зокрема, відповідно до п.3. п.4 ч.3 ст. 175 ЦПК України позовна заява має містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху (ч. 2 ст. 185 ЦПК України).

Відповідно до ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 175, 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст. ст. 175, 177 ЦПК України, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

В оскаржуваній ухвалі суд зазначив, що позивачем не надано суду доказів обґрунтованого розрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який на думку позивачки підлягає до стягнення.

Згідно роз`яснень пункту 7 Пленуму Верховного Суду України в постанові від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції», подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику. Аналіз наданих сторонами доказів, оцінка достатності доказової бази здійснюється судом при вирішенні спору по суті, а не на стадії вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття провадження у справі, або залишення позову без руху.

Аналогічна позиція щодо вирішення зазначеного питання міститься в постанові Верховного Суду від 08.04.2020 року (справа № 761/41071/19).

З огляду на вказане, ненадання позивачем доказів розрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу станом на дату подання позову до суду на думку колегії суддів не може слугувати підставою для постановлення ухвали про залишення позову без руху та наступного повернення позовної заяви.

Звертаючись з позовом до суду у даній справі, позивач зазначила у позовній заяві вимогу про стягнення з державного підприємства «Документ» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.11.2024 року до дня поновлення на роботі. При цьому в позові містяться й посилання на встановлений в трудовому договорі розмір місячної заробітної плати позивача.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Цивільний процесуальний кодекс України не передбачає конкретну форму викладу позовних вимог, а надає право позивачу вільно викладати зміст своїх вимог, які можуть бути уточнені під час попереднього розгляду справи. Крім цього, ненадання позивачем окремих доказів на підтвердження його вимог самі по собі також не є недоліками, що безумовно перешкоджають відкриттю провадження у справі. Згідно ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п.3 ч.2 ст. 197 ЦПК України саме у підготовчому засіданні суд у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви.

Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п. 29).

При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25).

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).

Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, апеляційний суд вважає, що підстави для залишення позовної заяви без руху та в наступному її повернення були відсутні, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення заявнику позовної заяви з підстав, передбачених ст. 185 ЦПК України.

Апеляційний суд приходить до висновку, що повернення позовної заяви із підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи вищевикладене, ухвала Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до положень п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Окремо апеляційний суд звертає увагу на те, що в ухвалі про залишення позову без руху суд першої інстанції належно оцінює відмінність між вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який входить до структури заробітної плати, відтак на який розповсюджується пільга щодо сплати судового збору, та між вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка має оплачуватися таким збором. В той же час, незважаючи на те, що в даному випадку було заявлено позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд приходить до незрозумілого висновку про необхідність оплати такої вимоги судовим збором. В той же час, посилання апелянта на неналежність висновків суду першої інстанції з даного приводу колегія суддів до уваги не бере, оскільки дана обставина не була підставою для повернення судом першої інстанції позовної заяви.

Керуючись статей 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року, задовольнити.

УхвалуШевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана

К.П. Приходько