Справа № 159/8368/24 Головуючий у 1 інстанції: Смалюх Р. Я.
Провадження № 22-ц/802/772/25 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 квітня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом.

Посилалась на те, що 30 жовтня 1999 року в Ковельському міському відділі реєстрації актів громадянського стану Волинській області вони зареєстрували шлюб з відповідачем ОСОБА_2 . Під час спільного проживання у шлюбі в них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказувала, що у зв`язку з відсутністю між ними почуття довіри та взаєморозуміння подружні відносини між собою вони припинили з 2022 року.

Вважаючи примирення з відповідачем та збереження їх сім`ї неможливим, а саме перебування у зареєстрованому шлюбі з останнім таким, що суперечить її інтересам, позивач ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_2 , зареєстрований 30 жовтня 1999 року Ковельським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Волинській області, актовий запис № 439.

Під час розгляду справи, за клопотанням відповідача ОСОБА_2 , сторонам спору ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2025 року надавався строк для примирення терміном на два місяці, після чого ухвалою цього ж суду від 17 березня 2025 року провадження у справі було поновлено, справу призначено до судового розгляду.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 квітня 2025 року позов задоволено.

Шлюб, укладений 30 жовтня 1999 року між ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ), та ОСОБА_2 , зареєстрований Ковельським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Волинській області, актовий запис № 439, розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211 грн 20 коп. - понесені судові витрати з судового збору.

Вважаючи рішення суду неправомірним, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати, в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення ухвалене без належного з`ясування всіх обставин справи та з порушенням вимог норм процесуального права. Так, на думку відповідача ОСОБА_2 , суд першої інстанції зробив передчасний висновок про наявність підстав для розірвання їх шлюбу з позивачем ОСОБА_1 і врахувавши лише її бажання, задовольнив позов.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився та не повідомив суд про причину неявки і не подав клопотання про відкладення справи, то суд ухвалив провести розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони спору не підтримують між собою сімейних відносин, їх шлюб носить формальний характер, позивач настоює на розірванні шлюбу, а відповідач у позасудовому порядку шлюб розірвати не бажає, примирення між сторонами у наданий судом для цього строк не відбулося, а тому є всі підстави для розірвання шлюбу.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що 30 жовтня 1999 року позивач ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) та відповідач ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстрували у Ковельському міському відділі реєстрації актів громадянського стану Волинській області, актовий запис № 439, та отримали свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 від 30 жовтня 1999 року (а. с. 5).

Від спільного подружнього життя у них народилася дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 26 червня 2007 року (а. с. 7).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначала, що вони з відповідачем не підтримують між собою сімейних відносин, їх шлюб носить формальний характер та суперечить її інтересам, а тому примирення з відповідачем та подальше спільне життя як подружжя у шлюбі є неможливим.

Згідно із ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість.

Частиною 3 статті 105 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно зі ст. 113 цього Кодексу особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за №11 роз`яснено, що проголошена Конституцією України (254к/96-ВР) охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Аналіз наведених вище норм матеріального права та встановлених обставин справи, на думку колегії суддів, свідчать про те, що суд першої інстанції вірно вважав, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 носить формальний характер, примирення сторін спору у наданий судом строк не відбулося, їх спільне проживання однією сім`єю є неможливим та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу.

Крім того, задовольняючи позов ОСОБА_1 суд виходив з того, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Отже, враховуючи наведене, на думку колегії суддів, ухвалене судом першої інстанції рішення про задоволення позову відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що ухвалене судом рішення є незаконним і підлягає скасуванню через порушення судом першої інстанції вимог норм цивільного процесуального права, а саме щодо ненадання судом достатнього терміну для примирення сторін, є безпідставними, спростовуються вищевикладеним та зводяться до незгоди відповідача із судовим рішенням.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді