Провадження №22-ц/812/1300/25
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 липня 2025 року м. Миколаїв

справа № 489/5052/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Локтіонової О.В.,

із секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,

за участю представника позивача Хорошева В.В., відповідачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_3 , поданою її представником Хорошевим Вадимом Васильовичем

на рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва, ухваленого 29 травня 2025 року під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в приміщенні цього ж суду, повний текст судового рішення складено того ж дня, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування земельною ділянкою,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

В серпні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Позивачка зазначала, що їй належить частина житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруджень на підставі договору дарування від 25 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Валієвою В.В.. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №8236725.

Відповідач є співвласником домоволодіння та йому належить частина житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруджень на підставі рішення Народного суду Ленінського району м. Миколаєва від 13 березня 1974 року.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1036 від 25 листопада 2016 року належній їй частині житлового будинку надана нова адреса: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 зазначала, що зазначене домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 600 кв.м., яка була передана під забудову рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 353 від 29 лютого 1956 року.

Посилаючись на те, що відповідач займає більшу частину земельної ділянки, таким чином створює їй перешкоди у вільному користуванні земельною ділянкою, що в свою чергу перешкоджає позивачці у вільному користуванні належною їй часткою житлового будинку та оскільки сторони не можуть самостійно дійти згоди щодо порядку користування неприватизованою земельною ділянкою, позивачка просила суд визначити порядок користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно до часток кожного.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 серпня 2020 року, замінено неналежного відповідача у справі ОСОБА_4 на належного ОСОБА_1 (т.1 а.с.102)

Узагальнені доводи інших учасників

Правом відзиву на позовну заяву відповідачка не скористалась.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Інгульського районного суду міста Миколаєва від 29 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування земельною ділянкою відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з додаткової судової земельно-технічної експертизи від 24 січня 2025 року, вбачається, що ані при першому, ані при другому варіанті висновку експерта протипожежний або інший габаритний транспорт не проїде до будинку з господарськими будівлями та спорудами, які належать ОСОБА_1 , чим порушуються норми ДБН Б.2.2-12-2019 «Планування та забудова територій».

При дослідженні графічних зображень варіантів № 1 та № 2 порядку користування земельною ділянкою, встановлено, що у другому варіанті більша частина земельної ділянки залишається у загальному користуванні сторін, позбавляє сторін можливості відокремити їх частки домоволодіння, що фактично не вирішує дійсний спір по суті.

Враховуючи те, що взаємної згоди щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 між сторонами не досягнуто, із запропонованих судовим експертом варіантів встановлення порядку користування земельною ділянкою, не визначено жодного варіанту з виділом ідеальних часток які належать сторонам та врахуванням норм та вимог стандартів безпеки, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_5 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове яким позовні вимоги задовольнити. Встановити між позивачем та відповідачем порядок користування земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 згідно варіанту №1 висновку експерта № 115-149е від 18 серпня 2021 року та варіанту №1 висновку експерта № 24-660 додаткової судової земельно-технічної експертизи від 24 січня 2025, виконаних у даній справі.

Узагальненні доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції стали наслідком неправильного застосування норм матеріального права, положень ДБН Б.2.2-12-2019 «Планування та забудова територій». Так, пункти 6.1.4-6.1.29 ДБН Б.2.2-12-2019 «Планування та забудова територій» відносяться до Розділу «Багатоквартирна забудова», і в судовому рішенні процитована незначна частина положення п. 6.1.27 про двосмугові та односмугові проїзди, натомість пункт п. 6.1.27 містить вимоги до наявності «роз`їзних майданчиків завширшки 6 м і завдовжки 15 м на відстані не більше ніж 75 м один від одного», передбачає такі вимоги як: «тупикові проїзди повинні мати довжину не більше 150 м», «проїзди повинні закінчуватися розворотними майданчиками не менше 12 м Х 12 м, які забезпечують можливість розвороту сміттєвозів».

Відповідно пункту 3.5 багатоквартирна забудова - Територія житлової забудови або її частини, у межах якої розташовуються багатоквартирні житлові будинки. Вочевидь положення цієї норми не відноситься а ні до садибної забудови, а ні до спірних правовідносин.

До Розділу «Садибна забудова» відносяться пункти 6.1.30 6.1.42.

Наводячи положення пункту 15.3.1 суд не звернув увагу на те, що вимоги до проїздів для пожежних автомобілів у зонах садибної забудови містяться не у 2 абзаці, а в 7 абзаці пункту 15.3.1., а саме: У зонах садибної забудови, крім вуличної мережі (розділ 10), слід формувати мережу внутрішньоквартальних проїздів, ширина проїзної частини яких приймається: з однією смугою руху 3,5 м; з двома 5,5 м.

Положення ДБН Б.2.2-12-2019 «Планування та забудова територій» не містять вимог до розміру воріт, в`їзду/виїзду до садибного (індивідуального) житлового будинку, не передбачають необхідності заїзду пожежного автомобілю до території подвір`я кожного індивідуального житлового будинку, оскільки усі пожежні автомобілі забезпечені пожежними рукавами відповідно до ДСТУ 9069:2021 «Протипожежна техніка.

Апелянт зазначає, що суд вважав синонімами поняття «проїзд» та «в`їзд», однак аналіз інших положень ДБН Б.2.2-12- 2019 «Планування та забудова територій» дає підстави для ствердження про зворотній висновок.

ДБН Б.2.2-12-2019 «Планування та забудова територій» не передбачає мінімальні розміри в`їзду та виїзду до садибного будинку (індивідуального будинку), як і не передбачається створення умов для в`їзду на територію садибного будинку (індивідуального будинку) пожежних машин, а визначені лише вимоги до формування мережи внутрішньо квартальних проїздів у зонах садибної забудови.

Інші заперечення та обґрунтування проти запропонованого у Висновку експерта № 115-149е від 18 серпня 2021 та першому варіанті Висновку експерта № 24-660 додаткової судової земельно-технічної експертизи від 24 січня 2025 у відповідача відсутні. Фактично заперечення відповідача були зведені до формального обґрунтування із вибірковим цитуванням та неправильним трактуванням положень ДБН.

Судом першої інстанції наведені обставини не враховані, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та хибних висновків.

Апелянт в апеляційній скарзі посилався на постанови Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 636/1088/15 (провадження № 61-16311св18), від 13 листопада 2019 року у справі № 686/6888/15 (провадження № 61-3419св19) та від 28 вересня 2022 року у справі № 127/19203/17 (провадження № 61-6801св22) в яких вказано, що загальні правила вирішення спорів щодо порядку володіння й користування земельною ділянкою застосовуються також у випадку, коли належний особам на праві спільної власності жилий будинок.

Апелянт зазначає, що будівлі та споруди позивача і відповідача були побудовані попередніми власниками будинків, існували за життя попередніх власників десятки років, з 1975 року до теперішнього часу співвласники користувались житловими будинками та земельною ділянкою саме за встановленим у 1975 році порядком, претензій один до одного не висували, і потреба у позивачки звернутися до суду у 2018 році із даним позовом виникла у зв`язку із необхідністю оформлення документів на земельну ділянку, необхідністю актуалізувати кадастрові та метрологічні дані для подальшого оформлення прав на земельну ділянку, необхідністю встановлення порядку користування земельною ділянкою саме між дійсними співвласниками.

Позивач не просить змінити порядок користування, а лише формально визначити існуючий, історично складений, який в тому числі є максимально наближеним до ідеальних часток у праві власності сторін, і який закріплений у Висновку експерта № 115-149 е від 18 серпня 2021 та першому варіанті Висновку експерта № 24-660 додаткової судової земельно-технічної експертизи від 24 січня 2025. Відмінність у висновках складається лише в квадратних метрах, які уточнені у додатковій експертизі, і жодним чином не змінюють суть складеного на теперішній час порядку користування земельною ділянкою. Отже, суд мав підтвердити вже фактично існуючий порядок користування земельною ділянкою.

Узагальненні доводи інших учасників справи

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 подала відзив, в якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що при визначені попереднього порядку користування, який наявний в матеріалах справи і на що звернув увагу експерт, відповідно до акту не містяться площі та лінійні розміри земельних ділянок, що утворилися внаслідок укладення мирової угоди, площі та розміри земельних ділянок загального користування. Окрім того, до зазначеного акту 1975 року не надано графічний варіант, який відображав той порядок, що утворився внаслідок укладання мирової угоди. При цьому в матеріалах справи наявний графічний варіант порядку користування , який було розроблено та покладено в основу судового рішення, в якому наявна ділянка загального користування, однак в мировій угоді про ділянку загального користування не зазначено. Мирова угода не містить інформацію де саме добавлені 50 см земельної ділянки та де знаходяться 80 см земельної ділянки. Таким чином, текст мирової угоди, яку затвердив суд, відрізняється від тексту акту судового виконавця.

Крім того, як видно з графічного плану забудови земельної ділянки, що існувала на той час, був відсутній гараж позивача, який є перешкодою в організації проїзду на ділянку відповідачки ОСОБА_1 .

Абсолютно вірним є висновок суду, що на теперішній час проїзд на ділянку відповідачки не можливий.

Представник відповідачки зазначає, що ОСОБА_1 позбавлена можливості нормального використання належною їй частиною будинку, адже ширина проходу до її частини трохи більше за 1м, протипожежні розриви не дотримані.

Право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак, у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України).

При вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування та розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16.

Для нормального та безпечного використання сторонами своїх частин будинку, земельна ділянка має використовуватися ними спільно, тобто окрім земельних ділянок, на яких розташовані належні сторонами будівлі, інша частина земельної ділянки має перебувати у загальному використанні, як це було з попередніми володільцями. ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції, вірно відмовив у визначенні порядку користування земельною ділянкою за варіантом, запропонованим позивачкою.

2. Мотивувальна частина

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що варіанти порядку користування спірною земельною ділянкою розроблені експертом без врахуванням норм та вимог стандартів безпеки, не визначено жодного варіанту з виділом ідеальних часток які належать сторонам, між сторонами не досягнуто взаємної згоди щодо запропонованих судовим експертом варіантів встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Однак з таким висновком в повній мірі погодитись не можна.

Фактичні обставини справи

Із матеріалів справи вбачається, що на початку 70-х років 20 століття домоволодіння АДРЕСА_1 належало ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Як видно зі змісту акту судового виконавця Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 травня 1975 року, складеного під час поділу домоволодіння та земельної ділянки АДРЕСА_1 між позивачем ОСОБА_6 та відповідачкою ОСОБА_7 , судовий виконавець встановила, що сторони під час виконання дійшли мирової угоди на наступних умовах: «позивач погодився, що в користування відповідачки залишається вбиральня; сарай; водопровідна колонка; погріб; половина криниці; басейн; замощення з додаванням 50 см від земельної ділянки позивача по всій довжині, в результаті чого в користування відповідачки відходить замощення розміром 2 м. та хвіртка, а позивач зобов`язаний облаштувати окремий вихід на своїй земельній ділянці, яка йому відходить згідно рішення суду та частина ділянки, яка відходила відповідачці 80 кв.м. згідно рішення суду».

Ухвалою народного суду Ленінського району м. Миколаєва від 02 червня 1975 року по справі № 2-466/1975, затверджено мирову угоду між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про поділ будинку АДРЕСА_1 та визначення порядку користування земельною ділянкою.

В мотивувальній частині вказаного рішення зазначено наступне: «рішенням народного суду Ленінського району від 31 березня 1975 року, проведено поділ будинку АДРЕСА_1 та визначено порядок користування земельною ділянкою між співвласниками ОСОБА_8 . При виконанні вказаного рішення, сторони уклали мирову угоду, відповідно до якої ОСОБА_7 передано: вбиральню; сарай; водопровідну колонку; погріб; половину криниці; басейн; замощення з додаванням 50 см. земельної ділянки, хвіртку. ОСОБА_6 передано 80 кв.м. земельної ділянки від співвласника. Ця мирова угода оформлена актом судового виконавця, підлягає затвердженню, оскільки вимогам Закону не суперечить».

Ухвала набрала законної сили 13 червня 1975 року (т. 1 а.с. 193).

В подальшому, на підставі договорів про відчуження нерухомого майна, 1/2 частина домоволодіння, яка належала ОСОБА_6 , перейшла у власність позивачки ОСОБА_3 , а інша 1/2 частина у власність відповідачки ОСОБА_1 .

Крім того, відповідно до рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1036 від 25 листопада 2016 року, житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 загальна площа 91,6 кв. м., літ. Ж-1, И, И1, №№3,6), який належить ОСОБА_3 надано нову адресу: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.9)

Позиція апеляційного суду

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положеннями статтей 179, 365 Цивільного процесуального кодексу УРСР, в редакції, чинній на момент постановлення ухвали народного суду Ленінського району м. Миколаєва від 02 червня 1975 року по справі № 2-466/1975 (далі - ЦПК України 1963 року), передбачено право суду затвердити мирову угоду сторін, в тому числі, укладену між сторонами в процесі виконання судового рішення.

Мирова угода - це укладена сторонами і затверджена судом угода в силу якої позивач і відповідач шляхом взаємних поступок ліквідовують цивільно-правовий спір, який виник між ними.

Як видно зі змісту ухвали народного суду Ленінського району м. Миколаєва від 02 червня 1975 року по справі № 2-466/1975, предметом мирової угоди між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були вимоги про поділ будинку АДРЕСА_1 та визначення порядку користування земельною ділянкою за цією адресою.

Як вбачається зі схематичного плану (т. 1 а.с. 128), а також пояснень відповідачки ОСОБА_1 , наданих в судовому засіданні апеляційного суду, внаслідок укладення цієї мирової угоди була встановлена межа (невелика дерев`яна огорожа) між земельними ділянками, які належали ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Отже, земельна ділянка за вказаною адресою була поділена на дві окремі земельні ділянки, виділені огорожею, та які мали відокремлені виходи на вулицю.

З цього часу інший порядок користування земельною ділянкою не визначався.

Таким чином, умови мирової угоди свідчать, що в 1975 році співвласниками будинку АДРЕСА_1 спір про визначення порядку користування земельною ділянкою за цією адресою було врегульовано.

Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20), постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-28728сво18), постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21)).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata ("вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень ("що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності") (постанова Верховного Суду від 14 лютого 2024 року в справі № 436/9142/12 (провадження № 61-16754св23), постанова Верховного Суду від 29 листопада 2023 року в cправі № 910/5786/22).

У рішенні від 19 лютого 2009 року в справі "Христов проти України", заява № 24465/04, ЄСПЛ наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року в справі "Брумареску проти Румунії").

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 129 Конституції України закріплює основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктами 1, 9 статті 129 Конституції України одними із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також обов`язковість судового рішення.

Принцип обов`язковості рішення, ухвали і постанови суду або судді, що набрали законної сили, закріплений також в статті 14 ЦПК України 1963 року.

Відповідно до положень статті 231 ЦПК України 1963 року після набрання рішенням чинності сторони та треті особи з самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть заявляти в суді ті ж позовні вимоги з тих же підстав, а також оспорювати в іншому суді вже встановлені судом факти.

Висновок щодо неможливості оспорення положень мирової угоди в позовному провадженні викладений також і у постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року по справі № 908/1604/17.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскільки спір щодо порядку користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 врегульовано мировою угодою, затвердженою ухвалою народного суду Ленінського району м. Миколаєва від 02 червня 1975 року по справі № 2-466/1975, підстави для вирішення цього питання за позовом ОСОБА_3 відсутні.

При цьому, колегія суддів також враховує, що суб`єктний склад учасників даної справи відрізняється від учасників спору, який був вирішений вказаною ухвалою від 02 червня 1975 року, а тому підстави для закриття провадження за правилами статті 255 ЦПК України також відсутні.

Доводів на спростування вказаного висновку апеляційного суду апеляційна скарга не містить.

За такого, в позові ОСОБА_3 належить відмовити саме з наведених вище підстав.

Враховуючи, що основний висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є вірним, проте суд помилився щодо мотивів такої відмови, рішення слід змінити з підстав, передбачених пунктами 3,4 частини 1 статті 376 ЦПК України, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо судового збору

Оскільки апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу частково, а рішення суду першої інстанції змінює виключно у частині мотивів його прийняття, то понесені ОСОБА_3 судові витрати за подання апеляційної скарги підлягають відшкодуванню за рахунок позивачки.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , поданою її представником Хорошевим Вадимом Васильовичем задовольнити частково.

Рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 29 травня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
Судді:Т.Б. Кушнірова О.В.Локтіонова

Повне судове рішення складено 31 липня 2025 року.