Провадження № 22-ц/812/903/25
Провадження № 22-ц/812/993/25
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 липня 2025 року м. Миколаїв

справа № 477/2731/24

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства Фірма «Сідкорн» про стягнення заборгованості з орендної плати, моральної шкоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 березня 2025 року та додаткове рішення від 14 квітня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Семенової Л.М., повні судові рішення складено у зазначені дні,

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства фірма «СІДКОРН» (далі- ППФ «СІДКОРН») про стягнення заборгованості з орендної плати.

Позивач зазначала, що їй на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером: :07:000:718 площею 12,19 га, яка розташована в межах Коларівської сільської ради Жовтневого (нині - Миколаївського) району Миколаївської області.

01 серпня 2017 року вона уклала з ППФ «СІДКОРН» договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на 7 років, який 10 листопада 2017 року зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №233. В пункті 2.2 розділу «Орендна плата» сторони погодили виплату орендної плати в розмірі 12% від грошової оцінки земельної ділянки. Розмір орендної плати підлягає індексації відповідно до рівня інфляції національної валюти України. Згідно з пунктом 2.1. Договору орендна плата вноситься орендарем щорічно з урахуванням податків відповідно до чинного законодавства, а саме 50% до 25 серпня поточного року та 50% до 15 листопада поточного року.

Як вказала позивач, протягом 2018 - 2022 років відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання зі сплати орендної плати, а за 2023 рік взагалі її не сплатив. На заяву ініціативної групи власників земельних ділянок про виплату орендної плати за 2023 рік відповідач листом від 12 лютого 2024 року пояснив, що несплата орендної плати за 2023 рік сталася через форс-мажорні обставини, проте позивач вважає, що відповідачем не доведено належними доказами існування форс-мажорних обставин.

Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 20 січня 2025 року, ОСОБА_1 просила стягнути з ППФ «СІДКОРН» заборгованість з орендної плати за 2023-2024 року у розмірі 171 765 грн 76 коп., з яких заборгованість з орендної плати 143 970 грн 46 коп. (104 994 грн 15 коп.+38 976 грн 31 коп.) без врахування податків та обов`язкових платежів, інфляційні втрати у розмірі 24 931 грн 92 коп. (5841 грн 47 коп+ 12 187грн 21 коп + 6902 грн 70 коп), 3% річних у розмірі 2863 грн 92 коп. ( 2076 грн 78 коп.+492 грн 08 коп.+295 грн 06 коп) та стягнути 7000 грн відшкодування моральної шкоди.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначав, що відповідно до змісту п.4.1 договору оренди сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за договором, якщо таке невиконання стало наслідком нездоланної сили, тобто подій, настання яких ні орендодавець, ні орендар не спроможні були передбачити і попередити (пожежі, повені, засухи, землетруси, інші стихійні явища природи, військові дії, тощо). У зв`язку з повномасштабним вторгненням росії до України та введенням воєнного стану в Україні з 24 лютого 2024 року, територія Мішково Погорілівської територіальної громади, на якій розташовані орендовані земельні ділянки, велися активні бойові дії з 04 березня 2022 року по 11 листопада 2022 року. Починаючи з 11 листопада 2022 року зазначена територія віднесена до територій можливих бойових дій, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22 грудня 2022 року. Перебування селища Коравелове (колишнє Коларове), яке відноситься до Мішково- Погорілівської сільської ради та утворює Коравелівський старостинський округ, до 11 листопада 2022 року унеможливило проведення посівної кампанії на 2023 рік та ймовірних польових робіт зі збору врожаю, у зв`язку з чим відповідач не міг використовувати земельну ділянку через ведення активних бойових дій, що призвело до неотримання врожаю та неможливості здійснення розрахунків за оренду земельної ділянки. Крім того у зв`язку з перебуванням м. Миколаєва упродовж 2022 року під активними обстрілами ворога, за місцем розташування однієї з виробничих баз на території Інгульського району м. Миколаєва, по вул. Новозаводська 22, внаслідок чергового обстрілу знищено майно ППФ «СІДКОРН», зруйновані складські приміщення, знищена сільськогосподарська продукція (50 т. соняшнику та 120 т. ячменю), а також сільськогосподарська техніка. Знищений посівний матеріал був призначений для проведення посівних робіт. Крім того, відповідач зазначив, що у зв`язку з обстрілом торгового морського порту «Ніка-Тера» 04.06.2022 року було припинено надання послуг з відправки та підготовки вантажів, у тому числі зернових, що призвело до збитків ППФ «СІДКОРН». 11 листопада 2022 року селище Каравелове набуло статусу території можливих бойових дій та відповідач не мав можливості належно обробляти поля, через необхідність проведення заходів по розмінуванню. Повне розмінування проведено лише у 2024 році, внаслідок якого на орендованих землях було знайдено 55,6 кг вибухонебезпечних предметів. Таким чином, з об`єктивних причин господарська діяльність по обробітку орендованих земель не могла проводитися, що унеможливило виплату орендної плати позивачу, а тому ППФ «СІДКОРН» просило у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

У відповіді на відзив, позивачка вказувала, що зазначені відповідачем причини неможливості виконання зобов`язання по виплаті орендної плати не відповідають дійсності, у зв`язку з тим, що іншим орендодавцям відповідач виплатив орендну плату по листопад 2024 року, а також виплатив їй орендну плату за 2022 рік у розмірі 26 350 грн. Крім того, відповідач у своєму листі орендодавцям запевняв, що під урожай 2023 року ним були засіяні земельні ділянки соняшником, не згадуючи про необхідність розмінування земельних ділянок. Так як рішенням Мішково-Погорілівської сільської ради від 24.09.2024 року №6 відмовлено ППФ «СІДКОРН» у наданні додаткових пільг зі сплати місцевих податків та зборів за 2022 та 2023 роки, у тому числі і по земельній ділянці позивача, то, на її думку, це свідчить про можливість їх сплати та наявність доходів. До того ж, відповідно до актів ГУ ДСНС України у Миколаївській області про розмінування місцевості від вибухонебезпечних предметів, які надані відповідачем, вибухонебезпечних предметів не виявлено. Інше підприємство, яке орендує земельні ділянки на єдиному земельному масиві із земельною ділянкою позивача, також проводило використання землі. На думку позивачки, саме з вини відповідача розмінування не було проведено раніше.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що відповідачем доведено належними, достатніми та допустимими доказами існування форс-мажорних обставин, які перешкоджали йому виконати передбачений договором сторін обов`язок з виплати позивачу орендної плати за 2023-2024 роки, тому вимоги позивача про стягнення з нього орендної плати не підлягають задоволенню.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 квітня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ППФ «СІДКОРН» 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Суд вважав, що заявлена відповідачем сума компенсації витрат не є співмірною із складністю справи, а тому її було зменшено до 3000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апелянт зазначала, що судом безпідставно зазначено, що з 24 лютого 2022 року до 11 листопада 2022 року земельний масив, до якого увійшла і її земельна ділянка, був задіяний Збройними Силами України, оскільки у відповіді начальника Миколаївської районної військової адміністрації від 20 грудня 2024 року повідомляється про відсутність у них будь-якої інформації використання земель військовими формуваннями, аналогічна інформація викладена у листі і ІНФОРМАЦІЯ_1 від 19 грудня 2024 року № 4733 Про використання орендованих земель свідчить рішення Мішково-Погорілівської сільської ради від 24 вересня 2024 року № 6 «Про відмову землекористувача у наданні пільг зі сплати місцевих податків», яким відмовлено у клопотанні ППФ «СІДКОРН» у наданні додаткових пільг зі сплати місцевих податків та зборів за 2022 рік та 2023 рік, у тому числі по її земельній ділянці. В судовому рішенні вказано, що умовами договору не передбачений розмір грошової оцінки землі, періодичності проведення грошової оцінки земельної ділянки та суб`єкта її проведення, відтак судом не встановлено належних доказів існування грошової оцінки земельної ділянки, з якої позивач провів нарахування заборгованості. Однак апелянт звертає увагу, що інформація про нормативно-грошову оцінку земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів оприлюднюється на сайті Державної служби України з питань геодезії картографії та кадастру, а зазначення розміру грошової оцінки в Договорі не входило до істотних умов договору відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, діючої на час державної реєстрації). До того ж при розрахунку заборгованості за 2023-2024 роки вона керувалася висновком державної експертизи землевпорядної документації від 29 червня 2017р. №458-60/7 Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області з урахуванням переоцінки, згідно наказу Міністерства аграрної політики України від 18 грудня 2018 року № 605, а для розрахунку орендної плати за 2018 рік була взята нормативно-грошова оцінка з урахуванням всіх індексів станом на 01 січня 2018 року.

Як вказала ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, згідно наданих відповідачем актів про розмінування, жодного вибухонебезпечного предмету не виявлено, а вибухонебезпечний предмет 55,6 кг, зазначений у Акті № 8 від 01 листопада 2024 року, за координатами місця виявлення не наближений до координат полів вказаних у схемах до актів за листом ППФ «СІДКОРН» та за відомою їй інформацією це обстеження було здійснено за заявкою організації «Гуманітарне розмінування». На думку апелянта, суд неправильно визнав, що роботи з очищення полів були зроблені на початку 2024 року, а також безпідставно погодився з доводами відповідача про завдані йому збитки на суму 9 327 000,00 грн. Так, вказані доводи не підтверджуються експертними висновками (дослідженнями), первинними бухгалтерськими документами, даними бухгалтерського, податкового обліку, щомісячною статистичною звітністю, відомостями державних органів. Про знищення сільськогогосподарської продукції внаслідок військових дій, включаючи посівний матеріал, не згадувалося й в адресованих орендодавцям листах відповідача від 11.12.2023р. та від 02.02.2024 р. Не заслуговує на увагу і односторонній акт зацікавлених осіб ППФ «СІДКОРН», де наголошується про завдані збитки. Суд не врахував висновки Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі № 922/2394/21, від 16 липня 2019 року у справі № 917/1053/18 від 09 листопада 2021 року у справі №913/20/21 та безпідставно зайняв позицію відповідача про начебто наявність обставин непереборної сили та засухи. Так, відповідач обмежився лише посиланням на засуху, військові дії на території України й окремо на полях, але не надав доказів на підтвердження того, які саме обставини вплинули на господарську діяльність підприємства; докази отримання відповідного сертифікату Торгово-промислової палати в Україні із засвідченням таких обставин. Між тим згідно чинних наказів Міністерства з питань реінтеграції в 2023 році орендовані земельні ділянки не відносилися до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії. Суд безпідставно не прийняв до уваги покази свідків, а при допиті свідка ОСОБА_2 порушив принцип змагальності сторін, передбачений ст. 12 ЦПК України та ст. 9 Закону України «Про судоустрій та статус судів».

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду від 14 квітня 2025 року ОСОБА_1 вказала, що суд не достатньо зменшив розмір витрат на правничу допомогу. Так, при визначенні суми відшкодування представник відповідача не виходила із критеріїв реальності понесених адвокатських витрат, а також критерію розумності їх розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Більш того, фактична оплата адвокатських послуг відповідачем не здійснена, тож підстави для стягнення відшкодування витрат на правничу допомогу були відсутні. З урахуванням викладеного просила скасувати додаткове рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 квітня 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви відповідача.

У відзиві на апеляційні скарги представник ППФ «СІДКОРН» - адвокат Смоляк О.А. - наголошує, що відповідач протягом березня 2022 року - листопада 2022 року не міг використовувати орендовану земельну ділянку за її цільовим призначенням у зв`язку з тим, що вона знаходилася під активними бойовими діями. Також відповідач неодноразово звертався до ДСНС щодо проведення перевірки поля та робіт з розчищення від ВНП, але всі попередні звернення здійснювалися в телефонному режимі з огляду на ситуацію, яка була на той час в м. Миколаєві, а саме: постійні відключення світла, перенавантаження ДСНС через постійні обстріли міста Тому лише у 2024 році було проведено заходи з розмінування, про що свідчать акти з розмінування. Лише коли стало відомо про те, що процес гуманітарного розмінування саме земель сільськогосподарського призначення може бути запущено, відповідач офіційно звернувся із запитом до ДСНС. Тому лише у 2024 році було проведено заходи з розмінування, про що свідчать акти з розмінування. Адвокат Смоляк О.А. звертає увагу, що сторони у договорі не погодили, відповідно до якої саме грошової оцінки землі: нормативної грошової чи експертної грошової має здійснюватися розрахунок орендної плати, а тому посилання позивача на нормативну грошову оцінку, як підставу розрахунку не відповідає положенням договору. Крім того відповідач не погоджується і з доводами позивача викладеними в апеляційній скарзі на додаткове рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 квітня 2025 року, так як судом першої інстанції і так було значно занижено витрати на правничу допомогу. З урахуванням викладено адвокат Смоляк О.А. просила відмовити у задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_1 , а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 березня 2025 року та додаткове рішення від 14 квітня 2025 року залишити без змін.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник Гусєв М.М. підтримали доводи і вимоги апеляційних скарг.

Представник ППФ «СІДКОРН» - адвокат Смоляк О.А. просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 на підставі державного акту про право власності на землю від 09.08.2007 року серії ЯГ №613921 належить земельна ділянка з кадастровим номером: :07:000:0718, яка розташована в межах Коларівської сільської ради Жовтневого (нині - Миколаївського) району Миколаївської області.

01 серпня 2017 року ОСОБА_1 уклала з ППФ «СІДКОРН» договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на 7 років, який 10 листопада 2017 року зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №233. Відповідно до умов договору початок його дії: з 01 січня 2018 року, закінення: 31 грудня 2024 року.

Відповідно до п.2.1 Договору, орендна плата вноситься орендарем щорічно з урахуванням утриманих податків, відповідно до чинного законодавства, а саме 50% до 25 серпня поточного року та 50% до 15 листопада поточного року.

Як зазначено у п.2.2. Договору, за користування земельною ділянкою Орендар сплачує орендну плату у розмірі 12% від грошової оцінки земельної ділянки. Розмір орендної плати підлягає індексації відповідно до рівня інфляції національної валюти України.

Пунктом 3.4.2. Договору встановлений обов`язок орендатора своєчасно сплачувати орендну плату.

У пункті 4.1. Договору сторони домовились, що звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за даним Договором, якщо таке невиконання стало наслідком нездоланної сили, тобто подій, настання яких ні Орендодавець, ні Орендар не спроможні були передбачити і попередити (пожежі, повені, засухи, землетруси, інші стихійні явища природи, військові дії тощо).

Судом також встановлено та визнається сторонами, що відповідач ППФ «СІДКОРН» провів розрахунок з позивачкою за договором оренди земельної ділянки за 2022 рік у розмірі 26350 грн. Разом із тим орендна плата за період 2023-2024 роки відповідачем не нараховувалась та не виплачувалась.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із доведеності доводів відповідача про неможливість проведення підприємством господарської діяльності та ефективного обробітку орендованих земель з метою отримання прибутків у зв`язку з бойовими діями та вторгненням росії до України, а отже доведено існування форс-мажорних обставин, які перешкоджали йому виконати передбачений договором сторін обов`язок з виплати позивачу орендної плати за 2023-2024 роки та підстави звільнення від відповідальності за невиконання умов договору. Судом були застосовані висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12.01.2022 року (справа № 905/1436/20), відповідно до яких у разі використання орендованої земельної ділянки у військових цілях, що унеможливлює її використання за призначенням, то до таких правовідносин повинні застосовуватися положення ч.6 ст. 762 ЦК України, які передбачають звільнення від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Проте, повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може з огляду на нижчевикладене.

Так, частиною першою статті 2 Закона України "Про оренду землі" передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

За приписами статті 1 Закона України "Про оренду землі", яка кореспондується з положеннями частини першої статті 93 ЗК України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до статті 13 Закона України "Про оренду землі" договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 15 Закона України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Положеннями статей 24, 25 Закона України "Про оренду землі" визначено права та обов`язки орендодавця і орендаря, а саме: орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; своєчасного внесення орендної плати. Орендар, у свою чергу, має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження та зобов`язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку.

Згідно вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року в справі № 922/2394/21 зазначено, що «статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Так, форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Таких висновків дотримується Верховний Суд у постанові від 16 липня 2019 року у справі №917/1053/18 та у постанові від 09 листопада 2021 у справі № 913/20/21».

При цьому, з огляду на викладені вимоги закону форс-мажор не звільняє сторін договору від виконання зобов`язань і не змінює строків такого виконання, цей інститут спрямований виключно на звільнення сторони від негативних наслідків, а саме від відповідальності за невиконання чи прострочення виконанання зобов`язань на період існування форс-мажору.

Разом із тим, частиною шостою статті 762 ЦК України передбачено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

У справі, яка переглядається, районним судом встановлено, що ППФ «СІДКОРН» не виплатило ОСОБА_1 орендну плату за користування земельною ділянкою за період 2023-2024 роки.

При цьому, саме на відповідача у справі покладено обов`язок доказування його доводів щодо неможливості використання за призначенням орендованої у позивачки земельної ділянки через обставини, за які він не відповідає, а також наявності форс-мажорних обставин, внаслідок яких він не мав можливості своєчасно сплачувати орендну платі як підставу звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

ППФ «СІДКОРН» не надало належних, достатніх та переконливих доказів на підтвердження неможливості використання за призначенням здійснення сільськогосподарської діяльності з метою вирощування сільськогосподарської продукції - орендованої у позивачки земельної ділянки через обставини, за які відповідач не відповідає у 2023-2024 роках.

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України внаслідок військової агресії росії проти Держави Україна введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та діє до сьогоднішнього дня.

У відповідності до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій №309 від 22.12.2022 року "Про затвердження переліку територій на яких ведуться (велися) бойові дії, або тимчасово- окупованих російською федерацією" територія Мішково-Погорілівської територіальної громади була включена: до переліку територій активних бойових дії - у період з 04.03.2022 року по 11.11.2022 року; до переліку територій можливих бойових дій з 11.11.2022 року і до теперішнього часу.

При цьому загальновідомим є той факт, що у 2023-2024 роках активних бойових дій на території орендованих відповідачем земельних ділянок в межах території Мішково-Погорілівської територіальної громади не було.

Відомостей про використання цих земель у зазначений період військовими формуваннями Зброних Сил України суду не надано.

При цьому сам по собі факт звернення відповідача (вперше - 18 вересня 2024 року) до Головного управління ДСНС України в Миколаївській області з проханням провести обстеження орендованих земельних ділянок на наявність забруднень вибухонебезпечними предметами та проведення відповідними службами робіт з очищення (розмінування) місцевості на підставі таких звернень відповідача не доводить факту невикористання орендарем ППФ «СІДКОРН» цих ділянок за призначенням.

Доказів звернення відповідача із такими заявами до Головного управління ДСНС України в Миколаївській області до 18 вересня 2024 року матеріали справи не містять.

Разом із тим зміст адресованого орендодавцям листа ППФ «СІДКОРН» від 11.12.2023 року підтверджує здійснення відповідачем сільськогосподарської діяльності з метою вирощування сільськогосподарської продукції на орендованих земельних ділянках у 2023-2024 роках. Так, пояснюючи неможливість своєчасного розрахунку з орендної плати за 2023 рік, відповідач зазначає, що у 2023 році вся площа була засіяна соняшником, але погодні умови протягом червня-серпня 2023 року (дуже високі температури та відсутність дощів) призвели до втрати урожаю, у зв`язку із чим під урожай 2024 року ними була посіяна озима пшениця і ячмінь, у зв`язку із чим розрахунок буде проведено після збирання урожаю 2024 року (т. 1 а.с. 21).

У адресованому орендодавцям листі від 12.02.2024 року ППФ «СІДКОРН» підтвердило можливість розрахунку з орендної плати за 2023 рік тільки після збирання урожаю 2024 року (т. 1 а.с. 20).

Посилання представника відповідача у суді апеляційної інстанції на те, що вказані листи не доводять користування ППФ «СІДКОРН» орендованими земельними ділянками та були написані з метою пояснити орендодавцям причину невиплати орендної плати за 2023 рік, колегія суддів оцінює критично.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19).

Апеляційний суд вважає, що поведінка ППФ «СІДКОРН» суперечить добросовісності, оскільки не відповідає попереднім заявам та поведінці відповідача, на які позивачка ОСОБА_1 розумно покладалась.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що рішенням Мішково-Погорілівської сільської ради від 24.09.2024 року №6 було відмовлено ППФ «СІДКОРН» у наданні пільг зі сплати місцевих податків та зборів за 2022 та 2023 роки, у тому числі і по земельній ділянці позивача (т. 1 а.с. 91).

Також колегія суддів враховує, що наданий Головним управлінням статистики у Миколаївській області «Звіт ППФ «СІДКОРН» про площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід і винограду за 2024 рік» (т. 2 а.с. 108-113) також підтверджує здійснення відповідачем сільськогосподарської діяльності на орендованих земельних ділянках. Доказів того, що спірна земельна ділянка не входить до підзвітної площі, відповідачем не надано.

Згідно інформації Головного управління статистики у Миколаївській області, викладеній у листі від 28.05.2025 р., надати звіти ППФ «СІДКОРН» про посівні площі сільськогосподарських культур під урожай 2023, 2024 років та про площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід і вінограду за 2023 рік, оскільки вони вже видалені з бази даних приймального шлюзу електронної звітності органів державної статистики та знищені.

Зазначена інформація була надана Головним управлінням статистики у Миколаївській області на виконання ухвали Жовтневого районного суду Миколаївської області від 21.04.2025 року у справі № 477/2693/24, де предметом спору є аналогічні правовідносини зі справою, що переглядається в апеляційному порядку. Копії вказаних документів були отримані стороною позивача вже під час апеляційного розгляду справи, а тому з об`єктивних причин ОСОБА_1 не мала можливості подати їх до суду апеляційної інстанції, в зв`язку із чим, враховуючи покладений на апеляційний суд обов`язок перевірити законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини та доводи апеляційної скарги, апеляційним судом на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України було задоволено клопотання позивачки про долучення вказаних документів до матеріалів справи.

Приписами частин першої-третьої статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши зібрані у справі докази відповідно до вищевикладених вимог закону, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність ППФ «СІДКОРН» факту неможливості використання за призначенням у 2023-2024 роках орендованої у позивачки земельної ділянки через обставини, за які відповідач не відповідає.

За такого висновок суду першої інстанції про наявність підстав для звільнення відповідача від обов`язку зі сплати орендної плати позивачці за 2023-2024 роки на підставі ч.6 ст. 762 ЦК України є помилковим.

У постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 905/1436/20, на яку посилається суд першої інстанції, було доведено використання спірної земельної ділянки у військових цілях, які унеможливлюють її використання у господарських потребах, що є підставою для застосування до спірних правовідносин положень частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України.

Отже обставини, встановлені у справі № 905/1436/20 є відмінними від обставин справи, що переглядається в апеляційному порядку.

З огляду на викладене, з ППФ «СІДКОРН» на користь позивачки підлягає стягненню орендна плата, виходячи з наступного розрахунку.

Згідно п. 2.1 , 2.2. Договору оренди земельної ділянки від 01 серпня 2017 року орендна плата вноситься орендарем щорічно з урахуванням утриманих податків відповідно до чинного законодавства в розмірі 12% від грошової оцінки земельної ділянки.

Згідно висновку Державної експертизи землевпорядної документації від 29 червня 2017 року № 458-6017 нормативно-грошова оцінка земельної ділянки ОСОБА_1 площею 12,1898 га складає 213066 грн 04 коп. (т.2 а.с. 67-68).

Вказаний висновок був долучений до матеріалів справи в суді апеляційної інстанції у зв`язку із задоволенням відповідного клопотання представника позивача, яке обґрунтовано було тим, що вказаний доказ надається на підтвердження доводів апеляційної скарги та на спростування висновків суду в оскаржуваному рішенні щодо неузгодження сторонами розміру орендної плати, тоді як саме з такої оцінки виходили сторони під час обрахування належної позивачці орендної плати і до судового розгляду у сторін не існувало спору з цього питання, до того ж на час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 вказаними документами не володіла. Враховуючи покладений на апеляційний суд обов`язок перевірити законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідити докази , що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, апеляційним судом на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України було задоволено клопотання представника позивачки про долучення вказаних документів до матеріалів справи.

За інформацією Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель за 2023 рік становив 1,051, за 2024 рік 1,12.

Згідно п.164.2.5 ст.164 Податкового Кодексу України (далі - ПК України) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід від надання майна в лізинг, оренду або суборенду (строкове володіння та/або користування), визначений у порядку, встановленому п.170.1 ст.170 цього Кодексу.

У відповідності до положень п.170.1.1 ст.170 ПК України податковим агентом платника податку - орендодавця щодо його доходу від надання в оренду (емфітевзис) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, земельної частки (паю), майнового паю є орендар.

Докази сплати відповідачем позивачу орендної плати за 2023, 2024 рік у матеріалах справи відсутні.

За такого та з урахуванням передбаченого законом обов`язку орендаря сплатити податок на доходи фізичних осіб і військовий збір з орендної плати за землю, як податковим агентом, позивач мала би отримати орендну плату за 2023 рік у розмірі 21 631 грн 86коп. (відповідно до умов договору оренди - 12 % від нормативної грошової оцінки землі з урахуванням індексації нормативної грошової оцінки земель та з урахуванням утриманих ПДФО та військового збору), за 2024 рік у розмірі 24 227 грн 69 коп. (відповідно до умов договору оренди - 12 % від нормативної грошової оцінки землі з урахуванням індексації нормативної грошової оцінки земель та з урахуванням утриманих ПДФО та військового збору), а всього 45 859 грн 55 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 .

Разом із тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо доведеності відповідачем існування форс-мажорних обставин, які перешкоджали ППФ «СІДКОРН» своєчасно та належним чином виконати свій обов`язок зі сплати орендної плати позивачці.

Так відповідно до змісту листа Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року №2924/02.0-7.1, який є у загальному доступі, Торгова-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Оцінюючи зібрані у справі докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в ході судового розгляду ППФ «СІДКОРН» доведено, що ведення активних бойових дії у період з 04.03.2022 року по 11.11.2022 року на території, де розташовані орендовані відповідачем земельні ділянки, а також пошкодження впродовж березня 2022 року під час обстрілу російських військ майна на виробничій базі ППФ «СІДКОРН» (руйнування складських приміщень, знищення сільськогосподарської продукції (50 т. соняшника та 120 т. Ячменю), знищення сільськогосподарської техніки (автомобілі КАМАЗ - 2шт, 1 автомбіль МАЗ, 3 причіпа та 2 трактори) (а.с. 96, 99) вплинуло на господарську діяльність підприємства, тобто доведено існування форс-мажорних обставин, які перешкоджали йому виконати передбачений договором сторін обов`язок з виплати позивачу орендної плати за 2023-2024 роки.

За таких обставин, виходячи з приписів ст. 617 ЦК України та узгоджених сторонами у пункті Договору оренди умов щодо звільнення від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за даним Договором, якщо таке невиконання стало наслідком нездоланної сили, тобто подій, настання яких ні Орендодавець, ні Орендар не спроможні були передбачити і попередити (пожежі, повені, засухи, землетруси, інші стихійні явища природи, військові дії тощо), колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача відповідальності за невиконання зобов`язання зі сплати орендної плати.

За такого вимоги позивачки в частині стягнення з ППФ «СІДКОРН» інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми задоволенню не підлягають.

Також, на переконання колегії суддів, не підлягають задоволенню і позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди.

Так, відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня провини особи, що завдала моральну шкоду, якщо провина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності й справедливості.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювана та вина останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору".

Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідача, причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідача та спричинення моральної шкоди позивачу.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Спричинення моральної шкоди ОСОБА_1 пов`язує із невиконанням відповідачем обов`язку у передбачені умовами Договору оренди строки виплатити орендну плату. Проте таке порушення строків сплати орендної плати стало наслідком непереборної сили, вина відповідача в такому порушенні позивачкою недоведена, так само як і не надано суду доказів про заподіяння їй моральної шкоди.

Таким чином у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Проте, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 в цілому, суд першої інстанції не зазначив підстав, з яких він виходив вирішучи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди.

З огляду на викладене, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 березня 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , а саме, в частині стягнення на її користь з відповідача заборгованості з орендної плати у зазначеному вище розмірі.

Отже апеляційна скарга на вказане судове рішення підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За такого, виходячи із принципу пропорційності відшкодування судового збору до задоволених вимог (25,65%) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за позовну заяву в розмірі 595 грн 90 коп.

Щодо розподілу судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Частиною першою статті 136 ЦПК України визначено, що суд враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

Витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення (частина друга статті 136 ЦПК України).

Ураховуючи викладене, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_1 (25,65 %) з огляду на результати апеляційного розгляду відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з позивача ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1993 грн 68 коп., а з відповідача ППФ «СІДКОРН» в дохід держави судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 687грн 79 коп. пропорційно до задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення від 14 квітня 2025 року, то слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що 06 листопада 2024 року між Адвокатським об`єднанням «СЕТЕС» в особі партнера адвоката Смоляк О.А. та ППФ «СІДКОРН» був укладений договір №13/ППФС/О-юо41 про надання правничої допомоги. Відповідно до умов договору об`єднання зобов`язалося надати відповідачу правничу допомогу в Жовтневому районному суді Миколаївської області у справі № 477/2731/24. Зі свого боку відповідач зобов`язався прийняти та оплатити їх.

Відповідно рахунку на оплату № 139/04/2025 від 02.04.2025 року витрати на правничу допомогу становлять 27875 грн. 00 коп. та складаються з витрат на підготовку та подачу клопотання до суду про скасування заходів забезпечення позову 4525,00 грн, підготовка та подача відзиву 7800,00 грн., участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції 03.12.2024 року 1250,00 грн., правовий аналіз відповіді на відзив 1675,00 грн., підготовка та подача клопотання про долучення доказів 2200,00 грн., правовий аналіз заяви про збільшення позовних вимог 3125,00 грн., участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції 06.03.2025 року 425,00 грн., участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції 18.03.2025 року 4375,00 грн.

Звертаючись до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо витрат на правничу допомогу, представник ППФ «СІДКОРН» - адвокат Смоляк О.А. - посилалась на те, що згідно акту №123/04/2025 прийому-передачі наданих послуг від 02 квітня 2025 року вартість наданих послуг становить 27875 грн 00коп., просила її стягнути.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Позивачкою ОСОБА_1 до суду першої інстанції було подано клопотання щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 1500 грн, з огляду на невідповідність критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру, також звертала увагу на необхідність врахування фінансового стану сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2024 року у справі №686/5757/23 наголошувала, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.

У постановах від 19 лютого 2020 року № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Розподіляючи витрати на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, виходив з того, що витрати на правничу є неспівмірними із складністю справи та дійшов висновку про те, що з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в загальному розмірі 3000 грн 00 коп.

Судом першої інстанції обґрунтовано зменшено їх розмір до 3000 грн з урахуванням складності справи, обсягу і характеру наданих представником відповідача послуг.

Визначена судом сума є значно меншою ніж сума цих витрат, що була б розрахована пропорційно до задоволених вимог позивачки (20 725 грн.), а тому колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування витрат на правничу допомогу та не вбачає підстав для її зменшення.

Отже апеляційна скарга ОСОБА_1 на додаткове рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 квітня 2025 року підлягає залишенню без задоволення, а вказане рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 березня 2025 року задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства Фірма «Сідкорн» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по сплаті орендної плати за 2023 рік у розмірі 21 631 грн 86 коп., заборгованість по сплаті орендної плати за 2024 рік в розмірі 24 227 грн 69 коп., а всього 45 859 грн 55 коп. (сорок п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят дев`ять гривень п`ятдесят п`ять копійок).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Приватного підприємства Фірма «Сідкорн» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 595 грн 90 коп. (п`ятсот дев`яносто п`ять гривень дев`яносто копійок) судового збору понесеного у суді першої інстанції.

Стягнути з Приватного підприємства Фірма «Сідкорн» () в дохід держави судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 687грн 79 коп. (шістсот вісімдесят сім гривень сімдесят дев`ять копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1993грн. 68 коп. (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто три гривні шістдесят вісім копійок).

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 квітня 2025 року залишити без задоволення, а вказане рішення без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 22 липня 2025 року