КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 357/226/25

17 липня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Мартиненко Юлії Миколаївни на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Орєхова О.І. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що 08 грудня 1987 року між громадянкою України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та громадянином України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було укладено шлюб.

33 роки подружжя перебувало у шлюбі і спільно проживало за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер у віці 83 роки.

Відповідно до заповіту, посвідченого Панкратьєвою Є.В., приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області 07 вересня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 8333, спадкоємцями зазначеного у заповіті майна ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_1 (надалі - Позивач) та діти від першого шлюбу: син ОСОБА_3 (надалі - Третя особа) і донька ОСОБА_2 (надалі - Відповідач).

Спадщина, про яку йшлося у заповіті, складалася з: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , який належав померлому на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого Білоцерківським міським відділом комунального господарства Київської області 05 серпня 1986 року та зареєстрованого в Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації Київської області 05 серпня 1986 року за реєстром № 1450, в реєстровій книзі № 15 (надалі - Житловий будинок); автомобіля марки ВАЗ, модель 2107, випуску року, кузов (коляска) № НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_2 , зареєстрованого Білоцерківським МРЕВ ДАІ Київської області 27 лютого 2001 року, який належав померлому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого Білоцерківським МРЕВ ДАІ Київської області 27 лютого 2001 року (надалі - Автомобіль); причепу марки КРАЗ, модель 8138, випуску 1992 року, номер шасі № НОМЕР_4 , реєстраційний № НОМЕР_5 , зареєстрованого Білоцерківським ДАІ Київської області 11 грудня 1993 року, який належав померлому на підставі технічного талона транспортного засобу, виданого Білоцерківським ДАІ Київської області 11 грудня 1993 року (надалі - Причеп).

У порядку та строки, встановлені чинним законодавством України, спадкоємцями було подано заяви про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_4

16 червня 2021 року державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Приймак А.Г. було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом усім спадкоємцям ОСОБА_4 , а саме: Позивачу на 1/2 частки Житлового будинку, 1/2 частки Автомобіля та 1/2 частки Причепу; Відповідачу на 1/4 частки Житлового будинку, 1/8 частку Автомобіля та 1/8 частку Причепу; Третій особі на 1/4 частки Житлового будинку, 1/8 частку Автомобіля та 1/8 частку Причепу.

Відтак з моменту оформлення таких документів, Позивач, Відповідач та Третя особа розпочали спільне володіння вказаним вище майном: Житловим будинком, Автомобілем та Причепом.

Зазначає, що для Позивача Житловий будинок з 15.07.1988 є постійним зареєстрованим та фактичним місцем проживання і єдиною власністю, якою Позивач володіє та в якій по суті може проживати.

Звертає увагу суду на те, що житловий будинок має загальну площу 254,5 кв. м. (житлову - 76.5 кв. м.), а також господарські будівлі та споруди, розташовані на 10 сотках прибудинкової території. Очевидно, що така площа потребує утримання у належному стані, постійного догляду та прибирання з боку кожного із співвласників, їх матеріальної та фізичної участі. Однак, як Відповідач, так і Третя Особа, самоусунулись від виконання своїх обов`язків, мотивуючи це тим, що це нібито обов`язки Позивача, оскільки вона продовжує там проживати.

Зауважують, що Позивач ще з 1998 року є пенсіонеркою, протягом останніх років її єдиним доходом є пенсійне забезпечення, яке станом на момент подання позовної заяви становить 4 123 грн на місяць. Побоюючись відключень комунальних послуг за борги з боку надавачів таких послуг, Позивач за період з січня 2022 року по день подачі позовної заяви сплатила понад 85 000 грн. За вказаний період найбільша сума витрат за комунальні послуги склала: оплата за опалення будинку (споживання газу) - понад 60 000 грн. та фіксована вартість транспортування газу, встановлена надавачем послуг - більше 14 000 грн. Частину оплати за комунальні послуги Позивач мала можливість сплачувати за рахунок субсидії, однак решту суми оплачувалась із пенсії Позивача. Таким чином, за вказаний період Позивачем було сплачено близько 40 000 грн з власних коштів, понад надану субсидію. Це підтверджується довідкою з банківської установи AT «Ощадбанк» про списання коштів із банківського рахунку Позивача та квитанціями про нарахування оплати за житлово-комунальні послуги.

Звертає увагу суду на те, що станом на день подання позовної заяви Позивач не має жодної заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг у Житловому будинку, що простежується із доданих у якості доказів копій квитанцій, де по кожному з особових рахунків щомісяця вказується про наявність або відсутність у споживача заборгованості.

Крім того, за період грудень 2020 р. - листопад 2024 р. Позивачем було витрачено понад 50 000 грн для проведення поточних та капітальних робіт для утримання житлового будинку та прибудинкової території у належному стані (укріплення фундаменту будинку; усунення тріщин на зовнішніх стінах будинку; ремонт комину та димохідної труби; ремонт даху; фарбування огорожі; щороку обрізка дерев; щороку косіння газонів тощо), а також на виготовлення технічної документації із землеустрою, сплату земельного податку тощо.

На разі Позивач, зважаючи на свій поважний вік та матеріальне становище, не має можливості надалі одноосібно утримувати спільне майно, яке належить усім трьом співвласникам на праві спільної часткової власності. Водночас, Позивач також не може дбати лише про умовну частину майна та дозволити руйнацію й занехаяння Житлового будинку й садиби загалом. З повною відповідальністю вона розуміє, що таке відношення могло б вкрай негативно повпливати на загальний стан житлового будинку, його придатність до проживання та на його ринкову вартість.

Звертає увагу суду на те, що для Позивача життєвонеобхідним є продаж майна та придбання в рази меншого житла, про яке б вона могла самостійно піклуватись. Із Третьою особою вони мають усну домовленість про готовність продати житловий будинок як тільки це буде можливим.

Станом на сьогодні, спільне володіння і користування житловим будинком із Відповідачем є неможливим зважаючи на таке: Відповідач, а ні фізично, а ні матеріально не брала і не бере участі в управлінні, утриманні та збереженні спільного майна, а саме Житлового будинку, у період з грудня 2021 р. - дотепер; відсутність порозуміння між Позивачем та Відповідачем щодо подальшого порядку володіння, користування та розпорядження Житловим будинком, у тому числі щодо його утримання у належному стані чи відчуження, та неприязні стосунки між ними.

Позивачем були здійснені спроби обговорити ситуацію, що склалася, із Відповідачем у 2022 та 2023 р. за допомогою засобів телефонного зв`язку, однак жодної домовленості досягнуто не було і розмови перетворювались у сварки.

Внаслідок цих сварок у позивача спостерігалось значне підвищення артеріального тиску та пульсу, погіршення самопочуття.

Зважаючи на наявність однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦКУ, вважають за необхідне звернути увагу суду на те, що Відповідач протягом 40 останніх років постійно проживає на території Російської Федерації та має громадянство цієї країни. Крім того, на скільки відомо Позивачу, Відповідач має на території РФ у власності як мінімум одну квартиру (у якій Відповідач і зареєстрована).

Крім того, як ними вже було зазначено раніше, Відповідач не була проти продажу успадкованого майна. У 2021 р. кожен із співвласників Житлового будинку звернувся до різних ріелторів, що надають послуги із пошуку покупців на будинок та поширюють рекламні оголошення про продаж будинків у м. Біла Церква та Київській області. Однак, до початку повномасштабного вторгнення покупця знайти не вдалось.

Відповідно до звіту про орієнтовну вартість об`єкта оцінки від 12.12.2024, виготовленого ПП «М.С. Консалтинг» на замовлення Позивача, орієнтовна ринкова вартість Житлового будинку складає 2 400 000 грн (два мільйона чотириста тисяч гривень), а орієнтовна ринкова вартість 1/4 частини Житлового будинку, становить 600 000 грн (шістсот тисяч гривень).

З огляду на вище викладене просила суд припинити право власності ОСОБА_2 на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_2 , визначити ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 600 000 грн (шістсот тисяч гривень) та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складають 22 211,20 грн.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 13 травня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Мартиненко Ю.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що відповідач, а ні фізично, а ні матеріально не брала і не бере участі в управлінні, утриманні та збереженні спільного майна, а саме житлового будинку, у період з грудня 2021 року - дотепер.

Вказує на те, що рішення не містить мотивувальної частини щодо доказів, відхилених судом, а саме мотивів їх відхилення; мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного позивачем та її представником, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову; мотивів застосування норм права, які застосував суд; норм права, на які посилається позивач та її представник, які суд не застосував, та мотивів їх незастосування, як це передбачено частиною 4 ст. 265 ЦПК України.

Зазначає, що чинним законодавством України жодним чином не зобов`язано позивача доводити наявність кількох (всіх) підстав передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 Цивільного кодексу України.

Звертає увагу суду на те, що внесення позивачем вартості частки майна на депозитний рахунок суду може відбуватись на будь-якій стадії судового провадження.

Вказує на те, що позивачем було подано клопотання з проханням витребувати інформацію про перетин кордону України Відповідачем ОСОБА_2 в період з 08.11.2017 року по дату звернення із запитом.

На думку апелянта зазначені докази могли підтвердити той факт, що відповідач досить рідко відвідувала територію України, не мала зацікавленості у постійному проживанні тут чи частому відвідуванні країни, як до смерті свого батька ОСОБА_4 , так і після цього, проте суд першої інстанції відмовив у задоволенні даного клопотання.

В судове засідання з`явився представник позивач ОСОБА_1 адвокат Мартиненко Юлія Миколаївна, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , повідомлявся засобами Електронного зв`язку «Електронний Суд». Відповідно до звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, поштова кореспонденція була доставлена 04.07.2025. Крім тоого, предсттавник ОСОБА_5 знайомився з матеріалами справи в суді апеляційної інстанції.

Третя особа ОСОБА_3 повідомлявся засобами поштового зв`язку. Поштова кореспонденція, яка направлялась Київським апеляційним судом на поштову адресу третьої особи повернулось без вручення, причина «адресат відсутній за вказаною адресою».

З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності не з`явившихся сторін, повідомлених належним чином.

Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08 грудня 1987 року між громадянкою України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та громадянином України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було укладено шлюб, про що в матеріалах справи свідчить відповідно свідоцтво ( а. с. 16 том 1 ).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер у віці 83 роки, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_6 від 05.12.2020, виданого Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис за № 2900 ( а. с. 17 том 1).

Відповідно до наявного в матеріалах справи заповіту, посвідченого Панкратьєвою Є.В., приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області 07 вересня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 8333, спадкоємцями зазначеного у заповіті майна ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_1 , син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_2 ( а. с. 212 том 1 ).

Згідно вказаного заповіту, частка ОСОБА_1 , складала ? частину, частка ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по ? кожного.

З матеріалів справи вбачається, що спадщина, про яку йшлося у заповіті, складалася з:

житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , який належав померлому на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого Білоцерківським міським відділом комунального господарства Київської області 05 серпня 1986 року та зареєстрованого в Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації Київської області 05 серпня 1986 року за реєстром № 1450, в реєстровій книзі № 15;

автомобіля марки ВАЗ, модель 2107, випуску року, кузов (коляска) № НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_2 , зареєстрованого Білоцерківським МРЕВ ДАІ Київської області 27 лютого 2001 року, який належав померлому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого Білоцерківським МРЕВ ДАІ Київської області 27 лютого 2001 року;

причепу марки КРАЗ, модель 8138, випуску 1992 року, номер шасі № НОМЕР_4 , реєстраційний № НОМЕР_5 , зареєстрованого Білоцерківським ДАІ Київської області 11 грудня 1993 року, який належав померлому на підставі технічного талона транспортного засобу, виданого Білоцерківським ДАІ Київської області 11 грудня 1993 року.

Відповідно до матеріалів спадкової справи, у порядку та строки, встановлені чинним законодавством України, спадкоємцями було подано заяви про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_4

16 червня 2021 р. державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Приймак А.Г. було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом усім спадкоємцям ОСОБА_4 , а саме: позивачу на 1/2 частки житлового будинку, 1/2 частки автомобіля та 1/2 частки причепу; відповідачу на 1/4 частки житлового будинку, 1/8 частку автомобіля та 1/8 частку причепу; третій особі на 1/4 частки житлового будинку, 1/8 частку автомобіля та 1/8 частку причепу (а. с. 7, 8, 9, 10 том 1).

Позивач, в позовній заяві вказувала на те, що відповідач та третя особа досягли домовленості лише в тому питанні, що мають намір спільно виставити на продаж усе успадковане ними майно, а саме: успадковані за заповітом житловий будинок, автомобіль та причеп, але продати будинок не вдалося можливим.

Для позивача житловий будинок з 15.07.1988 є постійним зареєстрованим та фактичним місцем проживання, про що свідчить Довідка про реєстрацію місця проживання, яка видана 23.12.2020 Управляння адміністративних послуг БМР ( а. с. 23 ).

Позивач зазначала у позовній заяві, що на її плечі повністю лягли витрати щодо утримання усього будинку та прибудинкової території, а саме: поточний та капітальний ремонт, сплата усіх житлово-комунальних послуг, прибирання території, оформлення технічної документації на земельну ділянку, оброблення самої земельної ділянки тощо, оскільки відповідач та третя особа, самоусунулись від виконання своїх обов`язків, мотивуючи це тим, що це нібито обов`язки позивача, оскільки вона продовжує там проживати.

На підтвердження понесення вищевказаних витрат по утриманню будинку, позивачем долучено до позовної заяви довідку з банківської установи AT «Ощадбанк» про списання коштів із банківського рахунку позивача та квитанції про нарахування оплати за житлово-комунальні послуги ( а. с. 25-138 том 1 ).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, суд першої інстанції посилався на те, що посилання позивача, як одна з підстав припинення права власності відповідача на частку у спільному майні, як неможливість такого спільного володіння і користування та неприязні стосунки між ними, не є безумовними підставами для примусового припинення права власності на частину належного особі майна. Також суд першої інстанції взяв до уваги, що звертаючись до суду з позовом, позивачем не було попередньо внесено на депозитний рахунок вартість спірної частки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

За ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

За ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно зі ст.370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу ("Виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності").

Відповідно до ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Згідно зі ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно зі ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Верховний Суд у постанові від 01.07.2019 року у справі №404/10673/14-ц висловив позицію, що системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №501/2148/17 зроблено висновок, що відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

У постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16751/18 зроблено висновок, що: "аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. […] Правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України ("таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї") перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 вказано, що "право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умовипопереднього внесенняпозивачем вартостіцієї часткина депозитнийрахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України)".

У постанові Верховного Суду від 03.12.2020 у справі № 367/7792/16-ц, якою було залишено без задоволення касаційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими було відмовлено у позові ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні, зазначено: "Рішеннями Європейського суду з прав людини неодноразово (зокрема, у справі "Андрій Руденко проти України", заява № 35041/05), зроблено висновок про порушення національними судами ст.1 Першого протоколу до Конвенції з тих підстав, що суди за вимогою інших співвласників позбавили особу права власності на належну їй частку квартири з порушенням правил щодо попереднього внесення суми відшкодування вартості такої частки на депозит суду, не врахувавши, що встановлена ст.365 ЦК України вимога про попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості частки в спільному майні в разі припинення права власності за вимогою інших співвласників, є однією з основних умов ухвалення рішення про позбавлення особи майна без її згоди… ОСОБА_1 , порушивши питання про припинення права ОСОБА_2 на частку у спільній частковій власності на квартиру АДРЕСА_1 , не дотримавшись вимог частини другої статті 365 ЦК України, не внесла на депозитний рахунок суду вартість частки у спільному майні, право на яку вона просила припинити".

Згідно з висновком Верховного Суду, зробленого в постанові від 09 жовтня 2019 року в справі №750/11178/17 по застосуванню п.4 ч.1 ст.365 ЦК України, "припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку".

Щодо вимоги про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/4 частину житлового будинку.

Як вже вказувалось вище, аналіз положень ст. 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених п.1-3 ч.1 цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Крім того, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Підставою позову в цій частині позивачка вказує те, що :

частка відповідача є незначною,

спільне володіння і користування майном є неможливим,

припинення права відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника та членам його сім`ї.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що позивачкою не надано доказів неможливості виділення частки відповідача в натурі.

З приводу такої обставини як неможливість спільного володіння і користування майном колегія суддів вважає її такою, що не підтверджена належними доказами.

Також колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову з підстав невнесення позивачем на депозитний рахунок грошових коштів.

Доводи позивача відносно того, що вона готова внести кошти на депозитний рахунок за дозволом суду, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки для вчинення таких дій дозвіл суду непотрібен.

З огляду на вище викладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції відносно того, що не можна вважати, що позивачка виконала вимоги ч.2 ст.365 ЦК України, а саме попередньо (перед ухваленням рішення суду про припинення права особи на частку у спільному майні) внесла на депозитний рахунок суду вартість частки у спільному майні.

Крім того, враховуючи вказане, апеляційний суд вважає, що відсутність доказів перерахування на депозитний рахунок суду вартості належної відповідачу 1/4 частки у спірному майні, не може свідчити про те, що припинення права вказаного відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника та членам його сім`ї.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що стороною позивачки належними доказами не доведено наявність сукупності як мінімум 2-х підстав, передбачених ст.365 ЦК України (будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті, які є самостійними, а також передбаченої пунктом 4 частини першої цієї статті), необхідних для припинення права на частку у спільному майні.

Таким чином, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є правильним та обґрунтованим.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Мартиненко Ю.М.

Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргупредставника позивача ОСОБА_1 адвоката Мартиненко Юлії Миколаївнибез задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 18 липня 2025 року.

Головуючий: Судді: