Справа № 182/282/24
Провадження № 2/0182/320/2025
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22.07.2025 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Рунчевої О.В.,

секретаря судового засідання Паламарчук П.Ю.,

розглянувши у залі суду в м. Нікополі у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору довічного утримання та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

17.01.2024 року представник позивача ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом про визнання недійсним договору довічного утримання та визнання права власності, посилаючись на наступні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті залишилось спадкове майно, яке складається з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка, як єдиний спадкоємець першої черги, у встановлений законом строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Але постановою нотаріуса від 13.12.2023 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявні відомості про заборону відчуження квартири, підставою обтяження є договір довічного утримання від 17.08.2010 року, укладений між померлою ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Про наявність даного договору позивачка не знала, вважає, що він був вчинений формально, і його укладання не було спрямоване на його реальне виконання, без наміру створення правових наслідків, і саме вона, як спадкоємець, має право на отримання спадкового майна після смерті матері.

ОСОБА_2 є донькою позивачки, та відповідно онукою померлої ОСОБА_4 . В 2010 році вона вирішила жити окремо від матері та бабусі, а тому переїхала спочатку до м. Києва, а згодом у Європу. Умов довічного договору вона ніколи не виконувала. Саме позивач піклувалась про свою матір, слідкувала за її здоров`ям, купувала ліки, їжу, одяг, забезпечувала її всім необхідним. Після смерті ОСОБА_4 саме позивачка займалась організацією поховання. ОСОБА_1 залишилась проживати в зазначеній вище квартирі, сплачує комунальні платежі, робить необхідні ремонтні роботи, тобто прийняла спадщину фактично, оскільки є зареєстрованою за даною адресою.

Крім того, ОСОБА_2 не звернулась до органів БТІ із заявою про державну реєстрацію договору довічного утримання, тобто, реєстрація права власності набувача на спірну квартиру не була проведена, як того вимагало діюче законодавство, і власником спадкової квартири в Державному реєстрі до теперішнього часу значиться ОСОБА_4 .

З цих підстав позивачка просить суд визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між відповідачкою та ОСОБА_4 та визнати за нею право власності на спірну квартиру.

Ухвалою суду від 12.03.2024 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк для усунення недоліків (а.с.25).

Ухвалою суду від 13.06.2024 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання (а.с.42-43).

Ухвалою від 13.06.2024 року зобов`язано приватного нотаріуса Апалькова Є.В. надати суду матеріали спадкової справи після смерті ОСОБА_4 (а.с.44-45).

Ухвалою від 13.06.2024 року зобов`язано приватного нотаріуса Іопель С.О. надати суду матеріали щодо укладання договору довічного утримання (а.с.50-51).

Ухвалою від 15.08.2024 року здійснено перехід розгляду справи зі спрощеного провадження з викликом сторін до порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.61-62).

Ухвалою від 10.12.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.85-86).

10.12.2024 року до канцелярії суду через підсистему «Електронний суд» від представника позивача ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача, на позовних вимогах наполягає в повному обсязі, просить їх задовольнити (а.с.82-83).

17.04.2025 року на адресу суду від відповідачки ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, проти позовних вимог не заперечує, зазначені в позові обставини підтверджує в повному обсязі, зазначає, що не проживала разом зі своєю бабусею ОСОБА_4 , не піклувалась про неї і не мала наміру цього робити (а.с.97).

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

На підставі ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На підтвердження родинних зв`язків позивач надала своє свідоцтво про народження та Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, згідно якого дошлюбне прізвище ОСОБА_5 вона змінила на ОСОБА_6 при реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 (а.с.15 зворот).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, про що свідчить відповідне свідоцтво про смерть (а.с.16). Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_2 , яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності Серії НОМЕР_1 , виданого 07.09.2006 року виконавчим комітетом Нікопольської міської ради (а.с.14). На момент смерті ОСОБА_4 разом з нею в спадковій квартирі були зареєстровані позивачка та її донька, тобто онука померлої, ОСОБА_2 (а.с. 15,98).

Частина 2 ст. 1223 ЦК України передбачає, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

ОСОБА_1 , як єдина спадкоємиця першої черги, в передбачений законом строк звернулась до приватного нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Апалькова Є.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, у зв`язку з чим було відкрито спадкову справу № 364/2023. Але постановою від 13.12.2023 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки, згідно даних Реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_4 за життя уклала договір довічного утримання з ОСОБА_2 , але набувач не зареєструвала своє право власності належним чином (а.с.19 зворот).

Як вбачається з письмових матеріалів справи, 17.08.2010 року між ОСОБА_4 (відчужувач) та ОСОБА_2 (набувач) було укладено Договір довічного утримання (далі - Договір), посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Іопелем С.О. (а.с.64-65).

Відповідно до статті 744 Цивільного кодексу України (далі по тексту ЦК України), за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Таким чином, договір довічного утримання має певні особливості: 1) майно переходить у власність набувача, однак розпоряджатися таким майном набувач за життя відчужувача не зможе, оскільки при посвідченні договору довічного утримання накладається заборона відчуження майна у встановленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору; 2) зобов`язання з довічного утримання мають особистісний характер, оскільки встановлюються щодо конкретно визначеної фізичної особи; 3) цей договір носить тривалий характер та вимагає від набувача постійного і систематичного виконання обов`язків; 4) матеріальне забезпечення (утримання) та послуги з догляду надаються набувачем до моменту смерті відчужувана (довічно) або до моменту розірвання договору довічного утримання.

Пунктом 2 оспорюваного Договору передбачено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 домовились, що утримання має грошовий еквівалент, і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 300 грн., які будуть надаватися відчужувачу щомісячно. Крім того, набувач приймає на себе зобов`язання забезпечувати відчужувача харчуванням, одягом, медикаментами, необхідною допомогою, наданням побутових послуг і іншими видами утримання та всіма видами догляду (опікування).

Як з`ясовано в судовому засіданні, відповідачка умови Договору взагалі ніколи не виконувала і не мала наміру цього робити, даний факт вона підтвердила в своїй заяві (а.с.97). З літа 2010 року ОСОБА_2 не проживала в м. Нікополі та не піклувалась про свою бабусю, не сплачувала щомісячне довічне матеріальне забезпечення, визначене умовами Договору, не слідкувала за її здоров`ям, не забезпечувала харчуванням, одягом, медикаментами. Відповідачка позовні вимоги визнала, не заперечувала проти обставин, викладених в позові, про що зазначила в своїй заяві (а.с.97). Крім того, вона не виконала пункт 4.5 даного Договору, та не здійснила державну реєстрацію права власності на квартиру.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 5 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «в статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право, обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Аналізуючи зміст обставин укладення оспорюваного Договору довічного утримання, укладеного 17.08.2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , суд приходить до висновку, що при його укладанні ОСОБА_2 ввела в оману ОСОБА_4 щодо того, що має намір виконувати обов`язки, передбачені таким Договором, оскільки вже влітку 2010 року змінила місце проживання, спочатку виїхавши до м. Києва, а згодом до Європи, де перебуває до теперішнього часу, відтак ніяким чином не могла виконувати обов`язків з довічного утримання бабусі. Тобто, укладений між ними правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. А отже, за таких обставин договір довічного утримання, укладений 17 серпня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , підлягає визнанню недійсним.

Щодо позовної вимоги про визнання за позивачем право власності на спірну квартину, суд приходить до наступного.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

На підставі ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка, як єдина спадкоємиця першої черги, скориставшись своїм правом, у встановлений законом строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Таким чином, підставою для відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_2 була наявність оспорюваного Договору довічного утримання. А отже, враховуючи факт задоволення судом позовної вимоги щодо визнання даного Договору недійсним, позивач не має перешкод для оформлення своїх спадкових прав у встановленому законом порядку через органи нотаріату, а тому в задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити.

Згідно частини 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, позивач не наполягала на відшкодування судового збору.

На підставі наведеного, та керуючись ст.ст. 203,215,230, 1216- 1218,1221,1223, 1261-1265,1268-1270,1272,1297 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 141, 259, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору довічного утримання та визнання права власності - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 17 серпня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Іопелем С.О.

В іншому відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його повного складення.

Суддя: О. В. Рунчева