Провадження № 22-ц/812/1313/25 Суддя першої інстанції Гуденко О.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 липня 2025 року м. Миколаїв Справа № 490/11874/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Крамаренко Т.В., Серебрякової Т.В.,

при секретарі судового засідання Шурмі Є.М.,

за участі позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2025 року, повне судове рішення складено 22 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В:

06 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що між сторонами було укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого ОСОБА_2 нібито передав позивачці 241 975 грн, в еквіваленті за офіційним курсом НБУ 10 000 доларів США.

Однак ніяких коштів позивачка не отримувала, ніяких домовленостей стосовно надання коштів у позику між сторонами не було. Відповідний договір є фіктивним та укладений під тиском із застосування шантажу.

30 вересня 2019 року позивачці зателефонував невідомий чоловік та повідомив, що він є директором підприємства на якому в вересні 2019 року працювала донька позивачки ОСОБА_3 та терміново необхідно приїхати до офісу, оскільки у доньки позивачки існують неприємності.

В той же день коли позивачка приїхала до офісу за адресою, яку надали під час телефонної розмови, її провели до кабінету, де був чоловік, який представився ОСОБА_4 та донька позивача ОСОБА_5 . Під час спілкування ОСОБА_2 повідомив, що ОСОБА_5 має велику недостачу у касі та позивачка повинна написати розписку про те, що нею отримано вказану суму у борг від нього, оскільки позивачка працює та на неї зареєстроване нерухоме майно, а її донька ніякого майна не має та буде звільнена з роботи.

На вимогу позивачки надати будь-які документи, які підтверджують наявність недоїмки у її доньки надано не було, але на свою адресу позивачка чула лише погрози від відповідача

01 жовтня 2019 року, коли позивачка приїхала до нотаріуса за наданою адресою, помічник нотаріуса спитала чи будуть передаватися гроші, проте відповідач повідомив, що гроші їй вже передані і позивачці дали підписати відповідний договір позики.

Сприймаючи погрози та шантаж реально, позивачка підписала договір.

ОСОБА_6 є керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім» «Альянс-Україна» (далі ТОВ «ТД «Альянс-Україна»), де працювала донька позивачки.

10 січня 2020 року за заявою ОСОБА_6 було внесено відомості до ЄРДР №0000137 стосовно завдання ТОВ «ТД «Альянс Україна» матеріальних збитків.

В березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом про стягнення з позивачки боргу за відповідним договором позики. Розгляд даної справи триває.

Позивачку ввели в оману, щодо оплати не доведеної нестачі, яка нібито виникли під час роботи її доньки ОСОБА_7 у ТОВ «ТД «Альянс Україна», а також застосували психологічний тиск щодо необхідності підписання договору позики, без реальної передачі коштів та відповідних домовленостей, позивачка була вимушена звернутися за захистом до правоохороних органів.

Так відділенням поліції №1 Миколаївського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області відповідні відомості внесено до ЄРДР за №001410 за фактом вчинення відносно позивача кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачено частиною 2 статті 190 КК України.

Посилаючись на викладене ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір позики грошових коштів, укладених 01 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А. зареєстрованого в реєстрі за № 894.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2025 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір позики грошових коштів, укладений 01 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А. зареєстрованого в реєстрі за №894.

Рішення суду мотивоване тим, що суд приходить до висновку, про наявність підстав визнання договору позики недійсним на підставі статті 231 ЦК України внаслідок завдання психологічного насилля у вигляді погроз настання невигідних наслідків. Так, позивачка, в силу свого освітнього та розумового рівня, а також сильних материнських почуттів вважала цілком реальними ті обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що її відмова від підписання такого договору могла спричинити шкоду її доньці у вигляді позбавлення волі/ув`язнення. Цей договір був вчинений проти дійсної волі позивачки внаслідок застосування до неї психологічного тиску, виходячи при цьому також і з абсолютної нелогічності дій ОСОБА_2 , який, фактично втративши з вини доньки позивачки 240 000 грн, наступного дня після виявлення цього проступку передає ще раз таку ж суму коштів їй тобто фактично усвідомлюючи, що сума боргу матері та доньки ОСОБА_8 вже буде 480 000 грн.

Не погодившись з рішення, суду ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було досліджено поведінку позивачки у період з жовтня 2019 року до теперішнього часу, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці.

Судом не у повній мірі досліджено матеріали судової справи, що призвело до ухвалення невірного рішення. Не надано оцінки факту звернення позивачки до Центрального районного суду м. Миколаєва у 2020 році з таким же позовом до відповідача, який було залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК України.

Суд будучи обізнаним про наявність справи про стягнення з позивачки на користь ОСОБА_9 боргу за договором позики не дослідив хід розгляду справи та правову поведінку сторін.

Суд першої інстанції при розгляді справи виходив з «абсолютної юридичної необізнаності та неграмотності» позивачки у сфері права, чим фактично порушив принцип неупередженості та змагальності сторін, хоча наявність у матеріалах справи заяви, клопотання та скарги до правоохоронних органів та маніпулювання позовами відповідача свідчать про протилежне.

Від ОСОБА_10 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначає, що вважає вимоги апеляційної скарги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що з доданого до матеріалів справи договору позики грошових коштів від 01 жовтня 2019 року, вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір про те , що ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняла 241 975 грн, що на момент підписання договору за офіційним курсом НБУ в еквіваленті становить 10 000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю в строк та на умовах, передбачених договором, позику в вищезазначеному розмірі.

Згідно пункту 1.2 Договору позики сторони узгодили, що у випадку зміни курсу гривні до долара США, позика підлягає поверненню, таким чином, щоб розмір повернутої позики (частини позики) відповідав доларовому еквіваленту позики за курсом НБУ продажу доларів США, станом на дату повернення позики (частини позики).

Згідно пункту 2 Договору позики, позика передається позикодавцем Позичальнику безпосередньо при підписанні Сторонами цього договору готівкою. Підписання цього договору позичальником підтверджує факт одержання ним від позикодавця грошових коштів в сумі, визначеній у пункті 1 цього Договору. Підписаний позичальником Договір є доказом передачі позики від позикодавця до Позичальника.

Згідно пункту 4 Договору позики строк виплати повної суми боргу - до 1 лютого 2020 року, який може бути продовжений за взаємною згодою сторін. Позика повинна бути повернута одноразово. Повернення всієї суми позики підтверджується відповідною заявою позикодавця про розрахунок, справжність підпису якого має бути нотаріально посвідчений.

Згідно пункту 7 Договору позики у разі, коли позичальник не поверне позикодавцю позику (або її частину) у встановлений строк( або достроково у випадках, передбачених Договором), позикодавець вправі стягнути заборгованість за позикою та можливі штрафні санкції в примусовому порядку шляхом відповідного до діючого законодавства України.

Згідно пункту 8 Договору позики, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики(її частину), він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також пеню у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення.

Як вбачається з копії трудової книжки ОСОБА_3 , (донька позивачки), вона працювала на посаді касира в ТОВ «Торговий дім «Альянс-Україна» з 18 квітня по 11 листопада 2019 року, директором якого був ОСОБА_11 .

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07 квітня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , з яким він звернувся до суду 05 березня 2020 року, до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики. Як пояснили сторони, справу до теперішнього часу не розглянуто.

З доданого до матеріалів справи витягу з ЄРДР № 0000137, вбачається, що за заявою директора товариства Худієвої Є.А. від 10 січня 2020 року (дружина відповідача) було внесено відомості стосовно завдання ТОВ «Торговий дім «Альянс-Україна» матеріальних збитків шляхом зловживання довірою в період з вересня по жовтень 2019 року.

З протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 10 січня 2020 року, вбачається, що ОСОБА_6 звернулася з заявою, в якій зазначає, що у період часу з вересня 2019 року по жовтень 2019 року, невстановлена особа зловживаючи довірою, під приводом здійснення оплати по товарам заволоділа грошима. Сума матеріальних збитків у розмірі 240 000 грн. Підозрюється у вчиненні заволодінням коштами - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З протоколу допиту потерпілого ОСОБА_6 від 11 січня 2020 року, вбачається, що у приміщенні каси, де з квітня 2019 року по листопад 2019 року працювала касир ОСОБА_3 ведеться повна відеофіксація. Графік роботи з 08:00 до 17-00 год. з понеділка по п`ятницю - повний робочий день, субота пів робочого дня. Раз в місць (вибірково) зазвичай менеджери з закупівель проводить звірку з рахунків з постачальниками в програмі "ІС". При проведенні звірки у жовтні 2019 року, менеджери закупівель ( точно на даний час вказати не зможе) при перевірці контрагентів було виявлено проведення оплати постачальникам з якими договір зобов`язання були зупинені у 2018 році, а саме: "Завод Союз полімерних матеріалів" у сумі 155 000 гривень, "Ринок Одеса" на суму 85 000 гривень, що було здійснено видатковими ордерами та було виявлено автора документації - ОСОБА_3 . Приблизно на початку жовтня 2019 року касир ОСОБА_3 перестала виходити на робоче місце, а тому працівником ТОВ ОСОБА_2 було прийнято рішення індивідуально зустрітися з касиром та переговороти з приводу виявленого факту. При зустрічі остання повідомила, що взяла грошові кошти для власного користування. Після чого у ТОВ було проведено звірку на основі якої дана інформація підтвердилась. Далі касир надала письмові пояснення від 08 листопада 2019 року. 11 листопада 2019 року касира ОСОБА_3 було звільнено з посади касира. Після чого касир в усній формі зобов`язалась повернути грошові кошти у сумі 240 000 гривень, однак після кінця грудня перестала виходити на зв`язок та грошові кошти не повернула.

З протоколу допиту свідка ОСОБА_2 від 11 січня 2020 року, вбачається, що у приміщенні каси, де з квітня 2019 року по листопад 2019 року працювала касир ОСОБА_3 ведеться повна відеофіксація. Графік роботи з 08:00 до 17-00 год. з понеділка по п`ятницю - повний робочий день, субота пів робочого дня. Раз в місць (вибірково) зазвичай менеджери з закупівель проводить звірку з рахунків з постачальниками в програмі "ІС". При проведенні звірки у жовтні 2019 року, менеджери закупівель ( точно на даний час вказати не зможе) при перевірці контрагентів було виявлено проведення оплати постачальникам з якими договір зобов`язання були зупинені у 2018 році, а саме : "Завод Союз полімерних матеріалів" у сумі 155 000 гривень, "Ринок Одеса" на суму 85 000 гривень, що було здійснено видатковими ордерами та було виявлено автора документації - ОСОБА_3 . Приблизно на початку жовтня 2019 року касир ОСОБА_3 перестала виходити на робоче місце, а тому працівником ТОВ ОСОБА_2 було прийнято рішення індивідуально зустрітися з касиром та переговороти з приводу виявленого факту. При зустрічі остання повідомила, що взяла грошові кошти для власного користування. Після чого у ТОВ було проведено звірку на основі якої дана інформація підтвердилась. Далі касир надала письмові пояснення від 08 листопада 2019 року. 11 листопада 2019 року касира ОСОБА_3 було звільнено з посади касира. Після чого касир в усній формі зобов`язалась повернути грошові кошти у сумі 240 000 гривень, однак після кінця грудня перестала виходити на зв`язок та грошові кошти не повернула.

До матеріалів кримінального провадження додано складений головним бухгалтером та двома менеджерами зі збуту Акт ТОВ «ТД Альянс-Україна» від 30 вересня 2019 року про результати інвентаризації наявних коштів , згідно якого матеріально відповідальною особою є ОСОБА_3 та виявлено нестачу 240 000 грн ОСОБА_3 , відмовилася від підпису.

З пояснення ОСОБА_3 , вбачається, що приблизно з початку квітня місяця вона працевлаштувалася на посаду касира оператора до підприємства ТОВ "ТД Альянс-Україна". Внесення відомостей до програми 1с здійснювала шляхом входу до програми через особистий пароль та логін. Проведення оплат здійснювала через відділення банків "Ощад" та "Приват Банк" у м.Миколаєві, під час чого її возили водії підприємства. Так , приблизно в середині вересня через програму "1с" помітила , що у підприємства є не оплачені рахунки з контр-агентами "Ринок Одеса", "Завод Союз полімерних матеріалів" та приблизно через два тижні після цього у неї виник злочинний намір за заволодіння грошових коштів ТОВ "ТД Альянс Україна". Реалізуючи свій злочинний намір, приблизно на початку жовтня 2019 року протягом двох тижнів у різні три дні вносила не достовірні відомості до програми задніми числами , в яких відображала неіснуючі проплати грошових коштів на адресу контр-агентів "Ринок Одеса", "Завод Союз полімерних матеріалів", а саме виписувала ордери на проплати від 13 вересня 2029 року на суму 75 000 грн на адресу: "Завод Союз полімерних матеріалів"; 13 вересня 2029 року на суму 80 000 грн на адресу: "Завод Союз полімерних матеріалів"; 26 вересня 2019 року на суму 85 000 грн на адресу: "Ринок-Одеса" після чого протягом робочого дня поклала вказані грошові кошти та відправлялася до відділення банку або до пункту обміну валют для обміну валюти та проведення проплати по іншим контр-агентам, а суми нібито призначенні для оплати товарів та послуг "Ринок-Одеса" та "Завод Союз полімерних матеріалів" залишала собі. Крім того додає, що вказані дії вчиняла тричі протягом трьох різних календарних днів.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 липня 2022 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність уповноважених осіб ВП №1 МРУП ГУНП в Миколаївській області, яка полягає у внесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР - задоволено.

Зобов`язано уповноважених осіб ВП №1 МРУП ГУНП в Миколаївській області забезпечити внесення до ЄРДР відомостей, викладених в заяві ОСОБА_1 від 03 грудня 2021 року про вчинення кримінального правопорушення.

З доданого до матеріалів справи витягу з ЄДРД №0001410, вбачається, що 19 жовтня 2023 року до ВП №1 МРУП ГУНП в Миколаївській області надійшла ухвала Центрального районного суду м. Миколаєва, щодо задоволення скарги гр. ОСОБА_1 та внесення відомостей за фактом вчинення відносно останньої шахрайських дій.

З протоколу допиту потерпілого від 15 листопада 2023 року, а саме ОСОБА_1 , вбачається, що 30 вересня 2019 року позивачеві зателефонував невідомий чоловік та повідомив, що він є директором підприємства на якому в вересні 2019 року працювала донька позивача ОСОБА_3 та терміново необхідно приїхати до офісу, оскільки у доньки позивачки існують неприємності. 30 вересня 2019 року, коли приїхала до офісу її провели до кабінету, де був чоловік, який представився ОСОБА_4 та донька позивача ОСОБА_5 . Під час спілкування ОСОБА_4 повідомив мене, що ОСОБА_5 має велику недостачу каси у розмірі 243 975 грн. Вказані кошти вона нібито викрала, шляхом перерахування на інші рахунки. За вказаним фактом, як в подальшому стало відомо , була зареєстрована кримінальна справа в Центральному відділі поліції. На вимогу ОСОБА_1 надати будь-які документи,які підтверджують наявність недоїмки у сумі 243 975 у її доньки надано не було, але у свій адрес позивачка чула лише погрози від ОСОБА_4 , проте що її доньку ОСОБА_12 буде притягнуто до кримінальної відповідальності та її посадять до в`язниці. У її присутності ОСОБА_4 зателефонував нотаріусу, однак нотаріус був зайнятий та їй сказали, щоб вона приїхала на наступний день на Адміральску до нотаріуса, у разі якщо вона не з`явиться на її доньку напишуть заяву до поліції та посадять до в`язниці. Щоб уберегти свою доньку від кримінальної відповідальності, була вимушена написати розписку про повернення боргу. Розписка мала бути розстрочкою на 3-4 місяці для повернення боргу.

01 жовтня 2019 року приїхала до офісу нотаріуса Ласурія С.А. до офісу також приїхав ОСОБА_13 та його дружина ОСОБА_14 . Сторони дочекалися нотаріуса, після чого помічник нотаріуса запитав чи будуть передаватися гроші, проте ОСОБА_4 повідомив, що гроші ОСОБА_1 вже нібито передані і їй дали підписати документ, де вона поставила у ньому свій підпис та написала власноруч прізвище , ім`я та по батькові. Після чого отримала документ та залишила приміщення нотаріуса.

Кошти для повернення ОСОБА_1 зібрати не змогла.

У березні 2020 року ОСОБА_13 звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом про стягнення заборгованості за договором позики від 01 жовтня 2021 року, проте ніяких грошей від ОСОБА_2 не отримувала та була впевнена, що документ, який підписувала є розпискою. Перебуваючи у шоковому стані не приділила уваги тексту документу та не знала його змісту. Зазначала, що під час укладання договору позики від 01 жовтня 2019 року ОСОБА_15 було надано згоду, як дружиною ОСОБА_2 , про надання ОСОБА_1 позики у розмірі 243 975 грн. Однак, у вересні 2019 нею було подано заяву до поліції за фактом нестачі коштів, в якій вона підозрювала доньку ОСОБА_12 .

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина статті 2 ЦПК України).

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами часини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона -позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - роботи відповідні правові висновки».

Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 3 статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Правочини з недоліками у формуванні волі можна поділити на дві основні групи: 1) правочини, які вчиненні без внутрішньої волі особи на вчинення правочину; 2) правочини, в яких внутрішню волю сформульовано неправильно. Без внутрішньої волі вчиняються правочини, зокрема під впливом насильства.

Правові наслідки недотримання вимог закону (частина 3 статті 203 ЦК України) передбаченні, зокрема в статті 231 ЦК України.

Статтею 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи).

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18 зазначено, що «статтею 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіяння тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятися як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим в кримінальній справі. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину».

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 484/3809/16 зроблено висновок, що: «у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань».

У постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 229/1523/16-ц зазначено, що «для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам».

Отже, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

У частині 3 статті 12, частинах 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що переглядається, установлені судом обставини дають підстави для висновку про укладення оспорюваного договору позики під впливом психологічного насильства.

При цьому судом першої інстанції було належним чином враховано таке.

Як встановлено матеріалами справи ОСОБА_3 працювала на посаді касира у ТОВ «Торговий дім «Альянс-Україна» з 18 квітня по 11 листопада 2019 року. Директором цього товариства є ОСОБА_2 .

30 вересня 2019 року за результатами інвентаризації у ТОВ було виявлено нестачу грошових коштів у розмірі 240 000 грн, яка сталася, на думку керівництва товариства, з вини касира ОСОБА_3 . Остання своєї сім`ї немає, проживає з матір`ю ОСОБА_1 .

У своїй позовній заяві позивач посилалася на те, що 30 вересня 2019 року їй зателефонував раніше їй незнайомий ОСОБА_2 та повідомив, що він є директором підприємства, де працювала її донька ОСОБА_3 та наполягав на тому, щоб вона терміново приїхала до офісу, оскільки у доньки виникли неприємності. При приїзду в кабінеті ОСОБА_2 повідомив, що з вини дочки виникла нестача у касі грошових коштів у розмірі 243 975 грн. Останній почав погрожувати їй, що він забере доньку до поліції та напише заяву про вчинення останньої крадіжки та її посадять до в`язниці. При цьому пояснив, щоб цього не сталася, вона (позивачка) повинна підписати розписку про оформлення боргу. У її присутності ОСОБА_4 зателефонував нотаріусу, однак нотаріус був зайнятий та їй сказали, щоб вона приїхала на наступний день на Адміральску до нотаріуса, у разі якщо вона не з`явиться на її доньку напишуть заяву до поліції та посадять до в`язниці. 01 жовтня 2019 року приїхала до офісу нотаріуса Ласурія С.А., де був ОСОБА_13 та його дружина ОСОБА_14 . Сторони дочекалися нотаріуса, після чого помічник нотаріуса запитав чи будуть передаватися гроші, проте ОСОБА_4 повідомив, що гроші ОСОБА_1 вже нібито передані і їй дали підписати документ, де вона поставила у ньому свій підпис та написала власноруч прізвище.

В судовому засіданні позивачка підтвердила зазначені обставини та зауважила, що вказане завдавало їй фізичних і душевних страждань як за себе, так і доньку, оскільки остання має певні захворювання з приводи яких перенесла операцію, тому утримання у в`язниці дочці протипоказано. Маючи єдине бажання припинити таке моральне насилля, позивачкою було укладено спірний правочин, за яким вона суму нестачі, начебто взяла у борг.

Судом також встановлено, що 10 січня 2020 року ОСОБА_6 (дружина ОСОБА_2 ) звернулася з заявою до поліції, в якій зазначала, що у період часу з вересня 2019 року по жовтень 2019 року, невстановлена особа зловживаючи довірою, під приводом здійснення оплати по товарам заволоділа грошима. Сума матеріальних збитків у розмірі 240 000 грн. Підозрюється у вчиненні заволодінням коштами - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, зазначені обставини створювали для позивача психологічний тиск (залякування) у зв`язку з можливою загрозою покарання для її члена сім`ї дочки, та обмеженнями останньої у звичайному способі життя, які існували до цього.

Апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції надано належної оцінки цим доводам позивача з урахуванням встановлених обставин та наданих доказів, які в сукупності свідчать про те, що формування волі ОСОБА_1 , яка вчиняла спірний правочин, відбувалося внаслідок втручання стороннього фактора - психічного тиску з боку ОСОБА_2 з метою спонукання до вчинення договору позики, який особа не бажала б вчинити без наявності такого фактору.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не урахував недобросовісну поведінку позивачки з огляду на те, що остання вже зверталася у 2020 році до суду з аналогічним позовом, який залишено судом без розгляду є неприйнятними з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки, базується ще на римській максимі ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. В основі доктрини заборони суперечливої поведінки знаходиться принцип добросовісності.

Якщо особа, яка має право на оспорення документу чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

З огляду на зазначене відповідач в суді першої інстанції не заявляв клопотань про витребування та дослідження в межах справи, яка переглядається, матеріалів цивільної справи по факту звернення позивачки до Центрального районного суду м. Миколаєва у 2020 році та дослідження обставин розгляду справи, що розглядається за позовом ОСОБА_9 , обґрунтовуючи свої клопотання недобросовістностю поведінки ОСОБА_1 не було заявлено таких клопотань і в суді апеляційної інстанції.

В своїх поясненнях в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що у 2020 року не з`являлася до суду, оскільки її адвокат заборонив з`являтися в судове засідання без нього, проте вона не могла тривалий час зв`язатися з ним, внаслідок чого її позов було залишено без розгляду.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції зазначив про юридичну необізнаність та неграмотність позивачки, проте наявність в матеріалах справи заяв, клопотань та скарг до правоохоронних органів таких висновків не підтверджують, є неприйнятними, оскільки є припущеннями. Суд першої інстанції виходив з того, що позивачка на час укладення оспорюваного договору не мала відповідної освіти, не мала справ з правоохоронними органами та була не обізнала з юриспруденцією. Протилежного відповідач не довів.

Отже, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди відповідача з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин сторонами до суду першої інстанції та до апеляційної скарги не надано.

Відповідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від від 22 травня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, суд апеляційної інстанції не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.В. Крамаренко

Т.В. Серебрякова

Повне судове рішення складено 25 липня 2025 року