Справа № 487/2607/25
Провадження № 2/487/1832/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Сухаревич З.М., за участю секретаря судового засідання Марченко Л.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому підготовчому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

18 квітня 2025 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , в якій позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 609 713,76 грн та сплачений судовий збір.

02 травня 2025 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання.

27 травня 2025 року надійшло клопотання представника відповідача Бартошук В.О., в якій вона просить передати справу за підсудністю до Київського районного суду м. Одеси у зв`язку з тим, що відповідач у зв`язку зі збройною агресією російської федерації та постійними обстрілами виїхала до м. Одеси, де постійно проживає на даний момент та стала на облік як внутрішньо-переміщена особа.

02 червня 2025 року надійшли заперечення на клопотання про передачу справи за територіальною підсудністю, яке обґрунтоване тим, що станом на теперішній час пункт 1 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи затверджений постановою Кабінету Міністрів України «Про облік внутрішньо переміщених осіб» від 01 жовтня 2014 № 509, визначає, що довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Таким чином, довідка ВПО за наявності зареєстрованого місця проживання, якщо не йдеться про осіб, адреса задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) яких знаходиться на територіях, на яких ведуться бойові дії, або тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях, не є належною правовою підставою для визначення підсудності справи. Обґрунтовуючи свою позицію посилалась також на постанову Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.06.2024 № 554/7669/21, п. 4 порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування).

Представник позивача в підготовчому засіданні заперечувала щодо клопотання про передачу справи за підсудністю до Київського районного суду м. Одеси, посилаючись на підстави, викладені у письмовому запереченні. Додала, що особа може мати лише одне зареєстроване місце проживання.

Позивач підтримав думку свого представника і зазначив, що йому достеменно відомо, що відповідач проживає у м. Миколаєві, а тому вона вводить суд в оману.

Представник відповідача - Бартошук В.О., з технічних причин не змогла вийти на відеоконференцзв`язок.

Вислухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Частиною першою статі 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Однією із умов реалізації права особи на пред`явлення позовної заяви є дотримання вимог підсудності. Територіальна підсудність визначається колом цивільних справ у спорах, вирішення яких віднесено до повноваження суду першої інстанції (ст. ст. 26-30 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

У постанові від 29 липня 2019 року у справі №409/2636/17 Верховний Суд вказав на те, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно також враховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», згідно зі ст. 5 якого довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст. 1 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є спеціальним законом щодо статусу вказаних осіб, який підлягає застосуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» прийнятий Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), згідно пункту 4 якого визначено, що особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором.

Положення абзацу першого цього пункту не поширюються на осіб, адреса задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) яких знаходиться на територіях, на яких ведуться бойові дії, або тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Мінреінтеграції, для яких не визначена дата завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації. Така особа може задекларувати/зареєструвати місце свого проживання без зняття з реєстрації місця свого попереднього проживання.

Отже, довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи можна визнати документом, що підтверджує зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання/перебування відповідача при визначені підсудності розгляду справ за ч. 1 ст. 27 ЦПК України, у випадках, визначених абзацом 2 пункту 4 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування).

У своєму роз`ясненні від 02.09.2022 року Верховний Суд зазначив, що якщо особа-переселенець зареєструвалася на новому місці як ВПО, то маючи відповідну довідку про взяття на облік, переселенець може звертатись з позовом до суду у місці свого тимчасового перебування.

Суд зауважує, що за загальним правилом територіальної підсудності суд є наближеним до місця знаходження відповідача, тобто тієї сторони у спорі, яка презюмується неправою. Правило підсудності за місцем знаходження відповідача стосовно доступності правосуддя є зручним саме для нього, а не для особи, яка звертається до суду за захистом.

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказ Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року № 376, Миколаївська міська територіальна громада з 26.02.2022 до 11.11.2022 перебувала в зоні активних бойових дій.

Відповідно до Довідки від 21.09.2022 № 5106- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої Управлінням соціального захисту населення в Київському районі м. Одеси, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично проживає/перебуває за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказані у цій довідці відомості також підтверджуються відповіддю Міністерства соціальної політики України від 18.06.2025 № 14857/0/290-25/13.

Враховуючи перебування м. Миколаєва (на час видачі довідки відповідачу) в зоні активних бойових дій, цю довідку можна визнати документом, що підтверджує зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання/перебування відповідача ОСОБА_3 у розумінні абз. 2 п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265.

Тобто, на час відкриття провадження у справі відповідач була зареєстрована як внутрішньо переміщена особа в Київському районі м. Одеси, що належить до територіальної юрисдикції Київського районного суду м. Одеси.

Враховуючи наведене, суд відхиляє доводи представника позивача про те, що довідка ВПО не є належною правовою підставою для визначення підсудності справи. Також суд не бере до уваги посилання представника позивача на постанову Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.06.2024 № 554/7669/21, оскільки обставини у цій справі не є подібними.

За такого, зазначена справа не підсудна Заводському районному суду м. Миколаєва.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

З наведеного вище вбачається, що розгляд справи судом з порушенням правил територіальної юрисдикції є порушенням права особи на справедливий суд.

Крім того, недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, яке є підставою для скасування рішення судом апеляційної інстанції з направленням справи про розгляд за встановленою законом підсудністю ( ст. 378 ЦПК України).

Таким чином, виходячи з вищевказаного, справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості слід передати на розгляд про підсудність до належного суду, а саме до Київського районного суду м. Одеси.

Керуючись ст.ст. 31, 187, 260, 353, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Цивільну справу № 487/2607/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості передати за підсудністю до Київського районного суду м. Одеси.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення.

Відповідно до ч. 3 ст. 31 ЦПК України, передачу справи на розгляд іншого суду здійснити не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Суддя: З.М. Сухаревич