КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 756/1713/25
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/9031/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Кірсік Сніжани Володимирівни на ухвалу судді Оболонського районного суду міста Києва від 25 лютого 2025 року (суддя Шевчук А.В.) про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Бережний Ярослав Вікторович про визнання договору недійсним,

встановив:

у лютому 2025 року позивачка звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір про поділ спільного майна колишнього подружжя від 20 вересня 2023 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.В., зареєстрованим в реєстрі за № 1058; відновити становище, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкту цивільних прав квартири АДРЕСА_1 , до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; стягнути з відповідачів судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що 28 грудня 2020 року між нею та ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до умов якого вона передала відповідачу грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США на погоджений між сторонами строк до 1 березня 2021 року. 30 березня 2021 року ОСОБА_3 здійснив часткове повернення суми боргу у розмірі 1 400 доларів США, внаслідок чого за їх взаємною домовленістю строк повернення решти позичених коштів було продовжено до 31 травня 2021 року.

Позивачка посилалася на те, що ОСОБА_3 решту боргу не повернув, у зв`язку з чим у листопаді 2022 року вона звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 8 вересня 2023 року у цивільній справі № 756/10790/22 з ОСОБА_3 на її користь стягнуто грошові кошти у загальному розмірі 14 401 долар США, з яких: заборгованість за договором позики 13 600 доларів США, 3 % річних за період з 1 червня 2021 року по 18 травня 2023 року у розмірі 801,47 долар США, а також витрати, пов`язані зі сплатою

судового збору. Постановою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2024 року рішення суду першої інстанції було змінено шляхом зменшення суми 3% річних, що підлягають стягненню з відповідача з 801,47 долара США до 298,45 доларів США, в іншій частині рішення суду залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у даній справі.

Позивачка зазначала, що 29 січня 2024 року вона отримала виконавчий лист , який у лютому 2024 року направила для примусового виконання до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бережного Я.В.

Позивачка стверджувала, що виконавчі дії з примусового виконання вказаного виконавчого листа тривають, однак безрезультатно, з огляду на відсутність у ОСОБА_3 будь-якого нерухомого чи рухомого майна, грошових активів, на які може бути звернено стягнення в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження». Разом з цим, за наслідками ознайомлення з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вона встановила, що квартира, в якій зареєстровано місце проживання ОСОБА_3 , належить на праві власності його колишній дружині ОСОБА_1 , яка набула право власності на неї на підставі договору про поділ спільного майна колишнього подружжя, укладеного з ОСОБА_3 20 вересня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.В., зареєстрований за № 1058.

Позивачка вважала зазначений правочин фраудаторним, тобто таким, що вчинений ОСОБА_3 , як боржником, на шкоду їй, як кредитору, з можливістю не дати їй домогтися примусового виконання судового рішення про стягнення боргу за договором позики.

21 лютого 2025 року представник ОСОБА_2 адвокат Правдюк В.М. подав заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомості квартиру АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 000), право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 , із забороною суб`єктам у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно проводити щодо останньої будь-які реєстраційні дії.

Мотивуючи подану заяву, представник позивачки зазначав, що згідно заявлених позовних вимог, відновлення становища, що існувало до порушення прав позивачки, має відбутись у вигляді повернення квартири, як об`єкту цивільних прав, до спільної сумісної власності відповідачів, за наслідком якого стане можливим примусове виділення частки ОСОБА_3 у праві на таке майно за окремо встановленою процедурою в порядку здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 74245364 від 22 лютого 2024 року, в результаті чого на частку у праві власності ОСОБА_3 можливо буде здійснити стягнення з метою погашення існуючої заборгованості ОСОБА_3 за договором позики.

Представник позивачки посилався на те, що ОСОБА_1 , як номінальний власник квартири, будь-яким чином не обмежена в реалізації своїх прав власника, в тому числі тих, що пов`язані з її вільним відчуженням на користь третіх осіб, без необхідності отримувати згоду на таке відчуження від ОСОБА_3 , при цьому, у випадку здійснення такого відчуження квартири у період, коли фактично буде тривати поточний судовий розгляд у справі, для позивачки буде втрачена ефективність всього ініційованого нею судового розгляду, а захист порушено права, пов`язаного з укладенням фраудаторного правочину, знівельований.

Представник позивачки стверджував, що у випадку не застосування забезпечення позову у вигляді арешту квартири, із забороною проведення щодо неї суб`єктами державної реєстрації речових прав будь-яких реєстраційних дій, то у випадку відчуження такої квартири ОСОБА_1 на користь третіх осіб, позивачка буде вимушена звертатись

до суду з новими позовними заявами, спрямованими на захист своїх порушених прав у інший спосіб.

Крім цього, представник позивачки вважав, що оскільки відповідачами вже було недобросовісно реалізовано свої цивільні права шляхом укладення оспорюваного договору, то вірогідність подальших недобросовісних дій в частині відчуження квартири фіктивно-удаваним шляхом, є достатньо високою.

Представник позивачки зазначав, що захід забезпечення позову буде нівелювати ризик утруднення та неможливості ефективного поновлення порушених прав позивача, за захистом яких вона звернулась з позовом до суду, та додатково такий захід забезпечення позову буде повністю відповідати ознаці співмірності, оскільки не призведе до невиправданого та неправомірного обтяження інтересів ОСОБА_1 , та не призведе до необхідності їй нести будь-які втрати матеріального чи нематеріального характеру.

Ухвалою судді Оболонського районного суду міста Києва від 25 лютого 2025 року заяву задоволено частково, накладено арешт на частину квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у відомостях Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: 000), право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 .

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Кірсік С.В. просить ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм процесуального права.

Представник відповідачки зазначає, що подаючи заяву про забезпечення позову, позивачкою було викладено лише підстави, з яких виник спір, вона обмежилася лише загальними припущеннями про необхідність вжиття заходів забезпечення позову з метою недопущення утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду.

Представник відповідачки вважає, що представником позивача не зазначено конкретних обставин, які б свідчили, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також не підтвердив таких обставин належними й допустимими доказами.

Крім цього, представник відповідачки зазначає, що обраний судом захід забезпечення позову не є співмірним до заявлених позовних вимог до колишнього чоловіка ОСОБА_1 , оскільки орієнтована вартість квартири становить 180 000 200 000 доларів США.

Також, представник відповідачки зазначає, що з 20 вересня 2023 року і до цього моменту відповідачка не вчиняла жодних дій, спрямованих на відчуження належної їй квартири, та не має наміру вчиняти такі дії в майбутньому, оскільки проживає в ній разом зі своєю донькою.

Представник відповідачки стверджує, що причиною укладення оспорюваного договору з ОСОБА_3 після розірвання шлюбу було те, що зазначена квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_1 , які вона отримала від продажу іншої належної їй квартири, право власності на яку вона набула ще до реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 .

Також, представник відповідачки посилається на те, що позивачка у період з 8 жовтня 2021 року по 18 травня 2023 року, шляхом підроблення виконавчого напису нотаріуса ініціювала виконавче провадження, яке після скасування такого виконавчого напису судом, було закрите. За фактом такої підробки ОСОБА_3 звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення, за результатами розгляду якої було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0004652.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Правдюк

В.М. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, ухвалу судді залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів представника відповідачки про недоведеність можливості відчуження ОСОБА_1 належної їй квартири та настання наслідків, які б унеможливлювали чи значно ускладнювали виконання рішення суду, у разі задоволення позовних вимог, при цьому доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_1 протягом півтора року не відчужувала квартиру, не означає, що вона не може здійснити такі дії в майбутньому.

Представник позивачки вважає, що вимога про надання доказів щодо очевидних речей, таких як наявність нічим не обмеженого права ОСОБА_1 розпорядитись належним їй майном на власний розсуд, не входить до загальноприйнятого стандарту доказування та порушує баланс інтересів сторін. При цьому, відчуження квартири буде вочевидь мати суттєві негативні наслідки для позивачки, оскільки нею заявлено не віндикаційний позов про витребування майна, а позов про визнання недійним фраудаторного правочину та повернення до становища, яке існувало до його укладення, з метою виділення частки боржника у спільній сумісній власності, однак таке виділення буде неможливим у разі відчуження квартири на користь третіх осіб, отже і судове рішення у справі буде неможливо виконати.

Також, представник позивачки вважає необґрунтованими доводи представника відповідачки про неспівмірність обраного заходу забезпечення позову, оскільки борг ОСОБА_3 становить 13 898,45 доларів США, при цьому в останнього відсутнє будь-яке інше оборотне майно, що може бути реалізовано, а надлишкові кошти, отримані від примусової реалізації належної йому частки у праві власності на зазначену квартиру в рамках виконавчого провадження, будуть підлягати поверненню ОСОБА_3 .

Крім цього, представник позивачки звертає увагу, що зазначена квартира була придбана відповідачами у 2008 році, під час перебування у шлюбі, боргове зобов`язання ОСОБА_3 також виникло у період перебування сторін у шлюбі, а сам шлюб було розірвано вже після набрання законної сили рішенням суду про стягнення з відповідача боргу за договором позики, відтак доводи представника відповідача стосовно того, що вказана квартира ніколи не була об`єктом спільного сумісного майна подружжя відповідачів, є необґрунтованими.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Правдюк В.М., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, шляхом направлення судових повісток повідомлень до електронних кабінетів, у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення судового засідання не подали, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Корнілова Л.О. та відповідача ОСОБА_3 , які підтримали апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 8 вересня 2023 року у цивільній справі № 756/10790/22 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто грошові кошти у загальному розмірі 14 401 долар США.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2024 року рішення суду першої інстанції було змінено, шляхом зменшення суми 3% річних, що підлягають стягненню з відповідача, з 801,47 долара США до 298,45 доларів США, в іншій частині рішення суду залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у даній справі.

22 лютого 2024 року постановою приватного виконавця виконавчого округу міста

Києва Бережного Я.В. відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа №

756/10790/22 від 29 січня 2024 року.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору про поділ спільного майна колишнього подружжя, укладеного з ОСОБА_3 20 вересня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.В., зареєстрований за № 1058.

У лютому 2025 року позивачка звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору про поділ спільного майна колишнього подружжя від 20 вересня 2023 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , щодо зазначеної квартири.

Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову та накладаючи арешт на частину спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на частку відчуженої ОСОБА_3 квартири, яка належала боржнику і передана за оспорюваним правочином ОСОБА_1 , в межах розміру існуючого грошового зобов`язання відчужувача є співмірним і відповідає заявленим позовним вимогам, є необхідним і достатнім для забезпечення виконання можливого судового рішення та не порушує прав інших осіб його застосуванням.

Суд також зазначив, що враховує, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на частину квартири не є тотожним позбавленню права власності, оскільки є лише допустимим процесуальним законом, а саме ст.ст.149-150 ЦПК України, обмеженням особі розпорядитися нею (провести її відчуження), а отже й обмеженням зміни власника.

Переглядаючи ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Отже, за змістом наведених вище норм умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Такий інститут цивільно-процесуального законодавства передбачений з метою попередження несумлінних дій відповідача, які можуть призвести до ускладнення або неможливості виконання рішення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного

Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначила, що: «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення.

Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження

своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Подібні правові висновки сформульовані також Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постановах від 13 грудня 2021 року у справі № 367/3765/20 та від 12 січня 2022 року у справі № 568/525/21, від 19 травня 2022 року у справі № 619/2293/21.

Згідно позовної заяви між сторонами виник спір стосовно правомірності укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договору про поділ спільного майна колишнього подружжя щодо квартири АДРЕСА_3 .

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є боржником у виконавчому провадженні №74245364 та має заборгованість перед позивачкою у загальному розмірі 13 898,45 доларів США.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову та зазначаючи об`єктивні обставини та припущення щодо обставин, які мають реальну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, позивачка зазначила, що вказана квартира вибула з власності ОСОБА_3 , а відтак позивачка має обґрунтовані підстави вважати, що незабезпечення позову у даній справі може призвести до повторного відчуження зазначеної квартири, що може ускладнити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За таких обставин, ОСОБА_1 , як власник квартири, може розпорядитися своїм майном у будь-який час, що у подальшому може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення даного позову.

Виходячи з вищевикладеного, через ризик відчуження квартири на користь третіх

осіб, невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту цієї квартири, може істотно ускладнити ефективний захист прав позивачки у випадку задоволення її позову.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тлумачення норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

У постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на частину квартири.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що квартира є особистою власністю ОСОБА_1 , оскільки була придбана за її особисті кошти, які вона отримала від продажу іншої належної їй квартири, право власності на яку вона набула ще до реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , не є підставою для відмови у забезпеченні позову, так як зазначені обставини підлягають доведенню під час розгляду спору по суті.

Доводи ОСОБА_3 під час апеляційного розгляду, що ним погашена заборгованість перед ОСОБА_2 і виконавче провадження закінчено, не є підставою для скасування ухвали суду, так як вказана обставина не існувала на час постановлення судом ухвали про забезпечення позову, проте, може бути підставою для скасування заходів забезпечення позову судом першої інстанції відповідно до положень статті 158 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про не співмірність заходу забезпечення до заявлених позовних вимог, оскільки борг ОСОБА_3 , становить 13 989,45 доларів США, а орієнтована вартість квартири становить 180 000 200 000 доларів США, колегія суддів вважає безпідставними, так як боргові зобов`язання ОСОБА_3 не є предметом даного позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції постановив ухвалу про забезпечення позову без порушення норм процесуального права, тому підстав для її скасування та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кірсік Сніжани Володимирівни залишити без задоволення, ухвалу судді Оболонського районного суду міста Києва від 25 лютого 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 липня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук