Справа №686/7417/25
Провадження №2/672/397/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року м. Городок

Городоцький районний суд Хмельницької області в складі: судді Шинкоренка С.В., за участю секретаря Терещук Н.А., розглянувши в порядку спрощеного провадження, з викликом сторін, у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Городка цивільну справу №686/7417/25 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КредитКапітал» до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «ФК «КредитКапітал» звернулося в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики, вказавши суду, що 12.09.2022 відповідно до укладеного кредитного договору №3153812 з ТОВ «Лінеура Україна» відповідач отримав кошти в сумі - 15000 грн. 00 коп., зі сплатою процентів, строком на 364 дні.

Однак всупереч підписаній угоді, відповідач не виконав умови договору, не сплатив відсотки за користування коштами, своєчасно не здійснив повне погашення позики, що стало причиною виникнення простроченої заборгованості.

Ухвалою від 28.04.2025 було відкрито провадження у вказаній справі та призначено її до розгляду (а.с.126).

Представник позивача заявив клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити, стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 114448 грн. 74 коп.

Відповідач та його представниця в судове засідання не з`явилися, однак остання подала заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнала частково, в сумі 25310 грн. 98 коп., де тіло кредиту 14999 грн. 98 коп. та відсотки за користування кредитом 10 311 грн. (з врахуванням 4689 грн. сплачених відсотків відповідачем).

Суд, оголосивши заяви сторін (їх представників), дослідивши подані докази, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом об`єктивно встановлено, що відповідач зобов`язання по поверненню коштів, отриманих згідно укладеної кредитної угоди з ТОВ «Лінеура Україна» від 12.09.2022 №3153812 не виконав у зазначений строк.

13.09.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «КредитКапітал» було укладено договір факторингу, у відповідності до якого відбулось відступлення прав вимоги, зокрема, і за кредитним договором від 12.09.2022 №3153812, що підтверджується копією витягу з реєстру Боржників до Договору (а.с.82-90).

З матеріалів справи вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 114448 грн. 74 коп., яка складається з: 14999 грн. 98 коп. заборгованості за тілом кредиту; 99448 грн. 76 коп. заборгованості за відсотками.

У відповідності до змісту кредитного договору від 12.09.2022 №3153812 вбачається, що загальна сума кредиту становить 15000 грн. 00 коп. (п.1.2 договору), строк користування кредитом 364 дні (п.1.3 договору), відсоткова ставка 1.99 % в день (п. 1.4.1 договору).

Загальна вартість кредиту у грошовому виразі визначена у 123654 грн. 00 коп. (п. 1.6.1 договору).

Договір кредиту між сторонами укладено 12.09.2022, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (24.12.2023), який обмежує максимальний розмір щоденної процентної ставки.

Отже, саме такий розмір нарахування відсотків за вказаний період і береться судом до уваги як вірний.

Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог, суд виходить із такого.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

В силу ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як передбачено ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Із положень ч.1 ст.634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Ч.1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

В силу ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Ч.2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» від 03вересня 2015року №675-VIII (далі Закон №675-VIII).

Згідно із п.6 ч.1 ст.3 Закону №675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому, одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п.12 ч.1 ст. 3 Закону №675-VIII).

Відповідно до ч.3 ст. 11 Закону №675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст. 11 Закону №675-VIII).

Згідно із ч. 6 ст.11 Закону №675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч.8 ст.11 Закону №675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Ст.12 Закону №675-VIII визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Згідно зі ст.13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію».

Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).

Щодо укладення договору факторингу та підтвердження факту переходу права вимоги від первісного кредитора.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п.1 ч.1 ст.512 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч.3 ст.512 ЦК України).

Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.

Ст.514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тлумачення наведених норм свідчить, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.

Тобто відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 909/1411/13, від 13.10.2021 у справі № 910/11177/20).

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору, та умов правочину, які не є нікчемними та не визнані судом недійними.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач підписав кредитний договір електронним ідентифікатором М392 12.09.2022 о 11.32.02 і даний факт останнім визнається і не оспорюється.

Також відповідачем не оспорюється законність відступлення права вимоги по його боргу.

Разом із тим, представниця відповідача не погоджується із розміром нарахованих відсотків, вважає такий розмір непропорційним, а відповідні умови договору несправедливими, посилається на практику розгляду подібних справи судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Суд не погоджується із твердженнями представниці відповідача щодо наявності сталої судової практики з цього питання, виходячи із такого.

Проценти за договором позики можуть не стягуватись, якщо це передбачено договором або законом. У кредитних правовідносинах проценти є платою за користування грошовими коштами (подібне до плати за платне користування будь-яким іншим майном). Обов`язок позичальника сплатити проценти є елементом конструкції кредитного зобов`язання за участю спеціального суб`єкта (банка або іншої фінансової установи).

Представниця позивача не навела передбачених законом підстав, з яких би слідувала можливість звільнення відповідача від сплати нарахованих процентів повністю або частково.

Суд вважає помилковими посилання представниці відповідача на постанову ВС від 12.02.2025 у справі №679/1103/23 з тих підстав, що у вказаній вище постанові мова йде про не дослідження судами першої та апеляційної інстанції у повному обсязі доказів у справі (не врахування суперечливих положень договору щодо строків кредиту, відсутність належного обрахунку суми заборгованості тощо)….

Також, у вказаній постанові, як і у письмових поясненнях представниці відповідача містяться посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, як на підставу зменшення нарахованих відсотків.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, вказано, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Крім того, з вказаної постанови вбачається, що: «підставою оскарження судових рішень у даній справі стало неправильне, на думку скаржника, застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм частини 2 статті 625 та статті 549 Цивільного кодексу України»…

При цьому, представницею відповідача не враховано, що у вказаній постанові суд висловив свою позицію не щодо всіх процентів, які нараховуються за кредитним договором, а виключно щодо нарахувань (в тому числі і процентів), які нараховані як відповідальність за порушення (прострочення) виконання грошового зобов`язання, а не за звичайне користування грошовими коштами у межах строку дії кредитного договору.

Аналогічно помилковим є посилання представниці відповідача і на постанову ВС від 07.10.2020 у справі №132/1006/19, оскільки і там мова йшла про нарахування процентів у якості міри відповідальності за порушення строків виконання основного зобов`язання (тобто підвищені проценти нараховувались поза межами строку дії договору кредиту по дату фактичного повернення коштів).

Крім того, боржник у вказаній справі скористався законною можливістю захисту своїх прав та подав зустрічний позов щодо визнання відповідних пунктів договору недійсними, чого у межах розгляду вказаної справи зроблено не було.

З цих самих підстав, суд не може погодитись із правильністю підходів, визначених у рішеннях Хмельницького апеляційного суду від 22.04.2025 (справа №679/1103/23) та від 13.05.2025 (справа №685/478/24), на які посилається представниця відповідача.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду в постанові від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17, зазначено, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові ВП ВС від 04.02.2020 р. у справі № 912/1120/16, в якій зроблено такі висновки щодо застосування норм права:

«6.23. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

6.24. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

6.25. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

6.26. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

6.27. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах N 703/2718/16-ц та N 646/14523/15-ц.

6.28. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.»

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 22.06.2022 р. № 6-р(ІІ)/2022, КСУ вважає, що «застосування припису першого речення ч.1 ст. 1050 ЦК як такого, що його скеровано на надання кредитодавцеві права на отримання трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат як заходів цивільної відповідальності за неналежне виконання позичальником грошових зобов`язань, не може впливати на право кредитодавця на отримання процентів як плати за користування кредитом, тобто на право вимагати від боржника виконання зобов`язань за кредитним договором у натурі.

Також, у постанові ВС від 24.05.2023 (справа № 408/8199/16-ц), визначено, що: «Користування кредитом - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.

Щодо нарахування процентів на підставі статті 1048 ЦК України

Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно "користуватися кредитом", натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за "користування кредитом") за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за "користування кредитом" могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за "користування кредитом", розмір якої не може бути зменшений судом.»

Отже, у наведеному у останньому абзаці прикладі, ВС підтверджує позицію, закріплену у національному законодавстві про те, що неможливо зменшувати проценти як плату за користування кредитом, розмір яких не може зменшуватись судом, на відміну від розміру процентів річних за ст.625 ЦК України.

Також, у своїй постанові від 02 .07.2025 №903/602/24 ВП ВС зробила висновки щодо можливості зменшення процентів річних. Однак, варто повторно зауважити, що як і у постановах процитованих вище, і в цій постанові мова йде виключно про проценти річних, тобто ті, підставою для нарахування яких є ст.625 ЦК України.

Принцип свободи договору як загальна засада цивільного законодавства (статті 3, 6 ЦК) і як принцип договірного права (ст. 627 ЦК) у кредитних відносинах за участю суб`єктів підприємницької діяльності дає можливість сторонам узгодити умови сплати позичальником процентів за кредит (розмір процентної ставки, періодичність, порядок сплати, період тощо).

В цивільному та господарському праві відповідальність полягає у застосуванні до правопорушника майнових санкцій, передбачених або дозволених законодавством та/або договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, проценти річних відповідно до закону є майновою санкцією за порушення (невиконання чи неналежне виконання) грошового зобов`язання.

Актуальна практика Верховного Суду ґрунтується на тому, що проценти в розумінні ч. 1 ст. 1054 ЦК (плата за надану банківську послугу - кредит) не можуть бути ототожнені із процентами річних як заходу цивільно-правової відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання, встановленої законом (ч. 2 ст. 625 ЦК). Нарахування на суму боргу трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання (див.,зокрема, постанову ВП ВС від 23.05.2018 р. у справі № 910/1238/17).

Отже, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК зобов`язання з кредитного договору включає в себе обов`язок боржника повернути кредит у повному розмірі та сплатити проценти, передбачені кредитним договором та нараховані до закінчення строку повернення кредиту, які є платою за кредит і не можуть бути визнані мірою відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК. Після закінчення строку повернення кредиту позичальник має право на нарахування процентів річних як застосування до боржника заходів відповідальності, які передбачені ст. 625 ЦК України.

Отже, визначальним є розмежування наступних понять: проценти за користування кредитними коштами це умова договору, яку не може змінювати суд, а проценти річних це міра відповідальності.

На думку суду, саме плутанина у цих термінах призводить до спотворення дійсної практики Верховного суду та ухвалення судових рішень судами нижчих інстанцій, які не відповідають вимогам законодавства та судової практики ВС.

Зменшення нарахованих процентів судами в межах розгляду справи про стягнення заборгованості, без існування будь-яких законодавчих передумов та чітких критеріїв та меж такого зменшення, практики ВС, призведе фактично до свавільних дій, за яких суди, виключно на власний розсуд зможуть втручатися у договірні відносини сторін, на власний розсуд змінювати істотні умови вже укладених договорів.

Вимоги принципу правової визначеності полягають не тільки у тому, що положення нормативних актів були чіткими та зрозумілими для усіх суб`єктів правозастосування та всіх інших учасників юридичного процесу, а й застосовувалися однаково в аналогічних ситуаціях.

Правові висновки суду як інтерпретаційні акти з ознаками індивідуального правозастосування не можуть змінювати сформульовані законодавцем елементи правового регулювання. Так само вони не можуть суперечити загальним засадам законодавства, в даному випадку - цивільного, та нормам закону.

Крім того, відповідно до правового висновку викладеного в Постанові ВС від 12.04.2022 по справі №756/6038/20, визначено, що незгода позичальника з умовами та особливостями кредитування, за відсутності зауважень щодо змісту та умов кредитного договору під час його укладення, за відсутності зауважень щодо змісту та умов договору під час його укладення та підписання, не є підставою для визнання умов договору такими, що не підлягають виконанню під час вирішення спору про стягнення заборгованості за цим договором, оскільки суперечать принципам цивільного законодавства.

Вказане свідчить про те, що укладений між сторонами Договір відповідає вимогам чинного законодавства та вільному волевиявленню сторін; Позичальник був ознайомлений з умовами Договору, висловив своє волевиявлення шляхом підписання Договору, що свідчить про прийняття ним таких умов, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків. Положення договору є чіткими та однозначними, не містять подвійного тлумачення щодо його істотних умов.

Відповідач, маючи представника професійного адвоката не був позбавлений права подати позов з приводу визнання недійсним кредитного договору чи окремих його частин, однак цього не зробив.

Суд також враховує, що у постанові ВС від 12.02.2025 справа № 679/1103/23, позиція з якої по суті відтворена у вищезгаданих рішеннях, постановлених Хмельницьким апеляційним судом, було твердження про те, що не оспорювання умов договору позики відповідачем не є перешкодою для зменшення судом відповідних нарахувань.

Проте, варто звернути увагу на таке.

У вказаній постанові ВС зазначив : «Під час розгляду справи суд апеляційної інстанції не спростував доводів відповідача щодо несправедливих умов нарахування розміру відсотків за несвоєчасно виконане зобов`язання за кожен день прострочення, зазначивши лише про те, що позичальник із позовом про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не звертався. При цьому відсутність такого позову не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у цій справі з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів».

Отже, важливо зазначити, що і у даній справі ВС звертає увагу не на щомісячні відсотки за кредитним договором у межах його строків, а саме на відсотки за несвоєчасно виконане зобов`язання за кожен день прострочення (тобто міру відповідальності за ст.625 ЦК України) і дійсно така обставина для її оцінки не потребує подання відповідачем окремого позову.

Тому вказана ситуація також не є релевантною тим обставинам, що склались у даній справі.

Також відповідач зазначив, що відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Проте, вказана норма також застосовується щодо нарахування штрафних санкцій за порушення виконання умов договору, зокрема неустойки (штрафу та пені), а не відсотків за користування кредитом. У справі, що розглядається, заборгованість складається із: заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за відсотками. Позивач не нараховував пеню, неустойку, підвищені відсотки річних та/або інші штрафні санкції за невиконання умов договору, а лише відсотки, у розмірі та строк, погоджений сторонами. Враховуючи, що відсотки не є пенею, їх зменшення чинним законодавством не передбачено, а окремого позову з цього приводу відповідач не подавав.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Тому, суд приходить до висновку, що фактично отримані та використані позичальником кошти в повному обсязі у добровільному порядку позивачу не повернуті.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 141, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КредитКапітал» 114448 грн. 74 коп. (сто чотирнадцять тисяч чотириста сорок вісім грн. 74 коп.), з яких: 14999 грн. 98 коп. заборгованість за тілом кредиту, 99448 грн. 76 коп. нараховані проценти.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КредитКапітал» судовий збір в сумі 2422 грн. 40 коп. та 5000 грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження. якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КредитКапітал», 79029, вул. Смаль-Стоцького 1 корп.28, 4-1 поверх, м. Львів, .

Відповідач: ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), АДРЕСА_1 .

Представниця відповідача: адвокат Чухась Майя Степанівна, 32000, вул. Грушевського, буд 80, м. Городок Хмельницької області.

Суддя: