Справа № 452/687/21
Провадження № 2/452/152/2025
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"15" липня 2025 р. м. Самбір
Самбірський міськрайонний суд Львівської області
у складі: головуючого судді Казана І.С.,
секретаря Кафтан О.Ю.,
із участю: представника позивача адвоката Войціховського А.Б.,
відповідача ОСОБА_1 ,
представника відповідача адвоката Бобак О.Б.,
відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Самборі Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області, ОСОБА_1 , Самбірської міської ради Львівської області, Самбірського МБТІ, приватного нотаріуса Самбірського районного нотаріального округу Швець Любові Степанівни, ОСОБА_2 , - про визнання незаконними та скасування рішень ради, визнання незаконним свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, визнання права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки, -
Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Дублянської селищної ради Самбірського району Львівської області, ОСОБА_1 , Самбірської міської ради Львівської області, Самбірського МБТІ, приватного нотаріуса Самбірського районного нотаріального округу Швець Л.С., ОСОБА_4 про визнання незаконними та скасування рішень ради, визнання незаконним свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, визнання права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки. Свої позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була його матір`ю, а ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - його батьком. Відповідно до виписки з погосподарської книги особовий рахунок НОМЕР_1 , згідно із записами за 1991-1995 року головою колгоспного двору записана ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , членом господарства - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Колгоспний двір був припинений 15.04.1991р., коли був введений в дію Закон України «Про власність», а тому станом на 15.04.1991р. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належало право власності на 1/2 частку майна у колгоспному дворі кожному, а саме частку житлового будинку по АДРЕСА_1 та частини земельної ділянки, закріпленої за таким. 13.11.2009р. ОСОБА_5 укладено заповіт, згідно якого все майно, де б воно не було і з чого воно не складалося заповів сину, позивачу в справі. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер; у державного нотаріуса Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Бекиш В.О. заведено спадкову справу №116/2010.
У відповідь на подану позивачем заяву Самбірським МБТІ надано відповідь від 17.06.2020р., згідно якої вбачається, що право власності ОСОБА_4 на житловий будинок по АДРЕСА_1 набуто згідно Свідоцтва про право власності на житловий будинок виданого Виконкомом Городищевської сільської ради народних депутатів від 01.03.1994р. на підставі рішення виконкому Самбірської міської ради народних депутатів від 29.05.1990р. за №18, зареєстрованому у Самбірському МБТІ та записано в реєстрову книгу №1 за реєстром №10.
Окрім того у серпні 2020р. із відповіді з архівного відділу Самбірської РДА позивачу стало відомо, що 08.02.1990р. виконавчим комітетом Городищевської сільської ради народних депутатів прийнято рішення №7 «Про оформлення права власності одноосібних громадян та колгоспних дворів на житлові будинки», в тому числі ОСОБА_4 на буд. АДРЕСА_1 .
Позивач вважає рішення на підставі яких набуто ОСОБА_4 право власності незаконними, які підлягають скасуванню судом. Також на його думку підлягає скасуванню як незаконно проведена Самбірським МБТІ реєстрація права власності ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1 . Також просить суд визнати недійсними договори дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, яка знаходиться під будинком, укладені 19.04.2016р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчені приватним нотаріусом Самбірського районного нотаріального округу Швець Л.С., а також записи про проведену державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на вказаний житловий будинок та земельну ділянку.
Відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив, яким проти позову заперечив, не погоджувався із залученням його у цій справі як відповідача. Зазначив, що у резолютивній частині позову відсутні будь-які вимоги чи обґрунтування, що стосуються його особисто. Він не є стороною договорів дарування, і не має жодного правового чи фактичного відношення до об`єктів спору. Щодо заповіту на земельні ділянки (спадкова справа 77/2022), то позивач зазначає, що він є спадкоємцем за заповітом цих земельних ділянок, що належали ОСОБА_4 . Однак цей об`єкт не є предметом позову, а сам заповіт не є предметом оскарження. Відтак, його залучення до справи вважає безпідставним та таким, що порушує його процесуальні права. Він підтримує укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 договори дарування житлового будинку і земельної ділянки, вважає їх дійсними та такими, що відповідають волі дарувальниці так як вона була одноосібним власником. Йому достовірно було відомо, що їхня мати ОСОБА_4 неодноразово висловлювала бажання передати своє майно у дарунок дочці ОСОБА_1 . Водночас йому було відомо, що позивач ОСОБА_3 тривалий час не спілкувався з матірю, не допомагав їй; більше того, мати зверталась до поліціі із заявою, бо він її обзивав, виносив речі з будинку, принижував. Враховуючи викладене, вважає себе неналежним відповідачем у цій справі. Просив суд відмовити у задоволенні позову та врахувати його підтримку законності договорів дарування житлового будинку і земельної ділянки, укладених між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 .
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 адвокат Войціховський А.Б. позов підтримав повністю, який просив задовольнити; в обґрунтування посилався на викладені в позові обставини.
Відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Бобак О.Б. у судовому засіданні зазначили, що вважають наведений позов безпідставним та просили відмовити у його задоволенні; в обґрунтування посилались на викладені у відзиві обставини.
Представник відповідача Самбірського МБТІ Мірошниченко Ю.Ю. у судовому засіданні підтримав позицію, викладену у попередньо поданому до суду клопотанні в якому зазначено, що Самбірське МБТІ не заявляє ніяких вимог та заперечень, просить вказану справу розглядати без їхньої участі.
Представник відповідача Самбірської міської ради Львівської області Янів М.І. будучи присутнім у минулому засіданні позов заперечив та зазначив, що рішення Самбірської міської ради це затвердження рішення Дублянської селищної ради Самбірського району Львівської області. Рішення прийнято в законний спосіб. Підстав для скасування немає.
Представник Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області Вовчик В.Б. будучи присутнім також у минулих засіданнях по суті спору зазначив, що як правонаступник Дублянської селищної ради вважають, що рішення було прийняте у законний спосіб, що слід відмовити повністю у позові, у тому числі за строком звернення із таким.
Відповідач приватний нотаріус Самбірського районного нотаріального округу Швець Л.С. у судове засідання не з`явилась і подала заяву, в якій просила справу розглядати в її відсутності. Додатково повідомила, що зазначені договори дарування житлового будинку та земельної ділянки посвідчені нею з дотриманням вимог чинного законодавства.
Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечив щодо позову та просив відмовити у його задоволенні; підтримав позицію викладену у поданому ним відзиві.
Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні позову, - з наступних підстав:
Судом установлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Із рішення виконавчого комітету Городищенської сільської ради від 08.02.1990 року №7 «Про оформлення права власності одноосібних громадян та колгоспних дворів та житлові будинки» та рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради №18 від 29.05.1990 року, відомо про оформлення права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 на ОСОБА_4 , як голову селянського двору.
Із свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 1 березня 1994 року виданого виконкомом Городищенською сільською радою на підставі рішення виконкому Самбірської міської ради №18 від 29.05.1990р. №18 відомо, що житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 належить селянському двору головою якого є ОСОБА_4 (а.с. 17).
Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору.
Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16 травня 2013 року за №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.
Як вбачається із довідки наданої позивачу Дублянською селищною радою Самбірського району Львівської області від 21.05.2020 року, у житловому будинку в АДРЕСА_1 проживає і зареєстрована ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , одна. Вона є власником даного будинку згідно погосподарської книги за 2016-2020 роки. Із даного будинку у 1978р. ОСОБА_5 вибув у м. Трускавець, ОСОБА_1 у 1985р. вибула в м. Львів, ОСОБА_3 вибув у 1978р. у м. Дрогобич, ОСОБА_2 вибув у 1984р. За наведеним будинком закріплена земельна ділянка 0,5679га, 0,04га ОЖБ, 0,5279га, власником якої є ОСОБА_4 згідно по господарської книги (а. с. 28).
Із доданих позивачем фотокопій фрагментів погосподарських книг, а саме за період 1980-1982р.р., 1983-1985р.р., 1986-1990р., 1991-1995р.р. відомо що ОСОБА_5 вибув з житлового будинку по АДРЕСА_1 в 1978 році спочатку вказано в м.Трускавець а в погосподарській книзі за 1991 рік в м. Дрогобич, де працював столяром і на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 26.08.1988 року Першою Дрогобицькою державною нотаріальною конторою за №2107 було придбано частину житлового будинку по АДРЕСА_2 подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Той факт, що ОСОБА_5 не був зареєстрований у житловому будинку по АДРЕСА_1 з 1978 року підтверджується відсутністю записів про реєстрацію його місця проживання у вказаному будинку в будинковій книзі по будинку по АДРЕСА_1 , що була заведена з 16.02.1982 року (а. с. 211-213).
Із свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 відомо, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Дрогобич Львівської області.
Із витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 30.03.2010 року відомо, що спадкова справа зареєстрована за його останнім місцем реєстрації у Першій Дрогобицькій нотаріальній конторі.
Отже, станом на 15.04.1991 року одноосібним головою колгоспного двору будинковолодіння по АДРЕСА_1 була ОСОБА_4 .
Будучи власником житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 мала право на передачу їй у власність земельної ділянки призначеної для будівництва та обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель та споруд безоплатно шляхом приватизації, відповідно до ст. 17, 30 Земельного кодексу України у редакції 18.12.1990 року та ст. ст. 81, 120 Земельного кодексу України у редакції 25.10.2001 року.
Із витягу з ухвали ХІ сесії ХХІ скликання Великоозиминської сільської ради від 02.04.1994 року відомо про передачу безкоштовно у приватну власність та постійне користування земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель, споруд (присадибна ділянка), особисте підсобне господарство сіл зокрема с. Мала Озимина. У списку є зазначена ОСОБА_4 , площа земельної ділянки 0,51га (а. с. 16).
Згідно рішення №6 17 сесії 5 демократичного скликання Великоозиминської сільської ради Самбірського району Львівської області від 30.10.2009 року відомо про затвердження площі земельних ділянок ОСОБА_4 загальною площею 0,5679га в тому числі для обслуговування житлового будинку площею 0,153га для ведення особистого селянського господарства площею 0,2059га для ведення особистого селянського господарства площею 0,209га. Вирішено також затвердити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку на уточнені площі та передати у власність ОСОБА_4 (а. с. 15).
Із Державного акту серія ЯИ №232860 відомо, що його видано ОСОБА_4 в тому, що вона є власником земельної ділянки площею 0,153га у межах згідно з планом.
Рішеннями Великоозиминської сільської ради №88 від 21.08.2009 року та №6 від 30.10.2009 року уточнено цільове призначення земельних ділянок та затверджені площі земельних ділянок ОСОБА_4 , а саме земельної ділянки площею 0,153га для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства площами 0,2059га та 0,209га, які відповідно до ст. 121 Земельного кодексу України передаються громадянам безоплатно в їх особисту приватну власність. Дані земельні ділянки не прив`язані до правового режиму майна колгоспного двору.

Із договору дарування житлового будинку посвідченого приватним нотаріусом Самбірського районного нотаріального округу Швець Л.С. від 19.04.2016 року відомо що ОСОБА_4 передає безоплатно належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними спорудами і будівлями АДРЕСА_1 житловою площею 51,8кв.м. загальною площею 93,4кв.м. у власність ОСОБА_1 . Одночасно з житловим будинком дарувальник передає земельну ділянку на якій він розташований.

Згідно договору дарування земельної ділянки посвідченого приватним нотаріусом Самбірського районного нотаріального округу Швець Л.С. від 19.04.2016 року відомо що ОСОБА_4 передає безоплатно у власність ОСОБА_1 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована по АДРЕСА_1 площею 0,153га.

Як зазначено у вказаних договорах, за результатами пошуку інформації відсутні актуальні відомості про наявність обтяжень і реєстрації іпотек щодо цих договорів.

Із заповіту посвідченого секретарем Великоозиминської сільської ради від 13.11.2009 року відомо, що ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, згідно якого все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право заповідає своєму сину ОСОБА_3 .

Згідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії ЛВ № ХІV 229812 від 16.07.2001р. відомо, що ОСОБА_5 має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства ППА «Озиминське» відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників.

Із договору купівлі-продажу від 26.08.1988 року відомо, що ОСОБА_8 продала ОСОБА_5 частину жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель за адресою АДРЕСА_2 .

Як вбачається із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Мала Озимина Самбірського району Львівської області.

Із заповіту посвідченого приватним нотаріусом Самбірського районного нотаріального округу від 04.04.2015 року відомо, що ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, згідно якого усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла в рівних частках дочці ОСОБА_1 та сину ОСОБА_2 .

Згідно довідки виданої виконкомом Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області від 30.08.2022 року відомо, що ОСОБА_4 до дня смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . На день смерті вона була зареєстрована одна.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до правової позиції викладеної Верховним Судом у своїй постанові від 18 березня 2019 року в справі №343/1048/17 «Право на користування земельною ділянкою, якого не було у спадкоємця не входить до складу його спадщини відповідно до ст. 1218 ЦК України. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності відповідних юридичних фактів у їх сукупності, зокрема, ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку».

Згідно зі ст. 4 ЦК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, захисту в судовому порядку підлягають саме невизнані, порушені або оспорювані права, свободи чи інтереси.

Згідно позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду від 01.07.2020 року у справі №452/1520/16-ц, провадження №61-15036св18, «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Позивач має право на надання судового захисту у разі порушення не абстрактного, а конкретного суб`єктивного цивільного права, оскільки саме з цим пов`язується виникнення в особи права на позов не у процесуальному сенсі, а у матеріальному.»

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18) зазначено, задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Враховуючи наведене суд відзначає, що додані до справи докази підтверджують обґрунтованість прийнятих органами державної влади рішень, що вказують на те, що ОСОБА_4 в законний спосіб стала власником будинковолодіння та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , та у подальшому в законний спосіб розпорядилась своїм майном, уклавши договори дарування на користь дочки ОСОБА_1 .

Позивачем не доведено, що ОСОБА_5 мав право на частину зазначеного будинковолодіння і земельних ділянок, оскільки долучені докази засвідчують факт того, що ОСОБА_5 вибув у 1987 році із цього будинковолодіння за іншою адресою, а саме у м. Дрогобич, де у 1988 році, як наведено у договорі купівлі-продажу, придбав частину жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель за адресою АДРЕСА_2 . Помер ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Дрогобич Львівської області, про що зазначено у Свідоцтві про його смерть.

Оскільки, ОСОБА_5 в 1978 році вибув з житлового будинку в АДРЕСА_1 і не був членом колгоспу, і відповідно не був членом колгоспного двору по АДРЕСА_1 станом на 15.04.1991 року, то ОСОБА_5 не мав права на частку в майні цього двору, а відповідно і позивач не може мати права на набуття у власність частки житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Суд не бере до уваги довідку видану виконкомом Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області від 21.10.2021 року, в якій зазначено, що ОСОБА_5 до дня смерті проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки доданими до справи доказами і встановленими обставинами у суджовому засіданні спростовується викладене в ній.

Як вбачається із долучених до справи доказів дії позивача щодо матері ОСОБА_4 носили конфліктний характер. Вказане підтверджується даними скарги ОСОБА_4 , яка адресована начальнику Самбірського МВ ГУМВСУ у Львівській області від 23.02.2015 року, повідомлення Самбірського МВ ГУМВСУ у Л/о від 10.03.2015 року, а також про вказані факти зазначено і відповідачем ОСОБА_2 у судовому засіданні.

Із доданих до справи доказів випливає, що після смерті ОСОБА_5 залишилось спадкове майно, яке згідно заповіту укладеного ОСОБА_5 позивач має право успадкувати і, яке не є предметом розгляду вказаного позову.

Оскільки, ні позивач, ні його батько не були власниками частини будинку і частини земельних ділянок, то вимоги позивача про визнання недійсним рішень органів місцевого самоврядування, договору дарування є безпідставними також з огляду на неналежний спосіб захисту майнового права.

Статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод регламентовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1 Протоколу 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) (GC), № 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а тому не вправі з власної ініціативи захищати інтереси. Відтак, судом із позиції представника-адвоката Войціховського А.Б. не з`ясовано, які реально права довірителя порушені відповідачами, ким саме, а також те, чи є метою пред`явлення позову в інтересах позивача ОСОБА_3 захист (відновлення) прав довірителя і законних інтересів і чи можливо при обраному ним способі захисту відновити (захистити) його права.

За змістом ст. 19 Конституції України способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, тобто суд може прийняти лише таке рішення, можливість ухвалення якого передбачена законодавством. Способи захисту прав мають бути встановлені законом або випливати із його положень чи бути передбачені договором, - про що вище було зазначено. При цьому можливість пред`явлення конкретних позовних вимог та прохання про застосування конкретного способу захисту порушеного права в тих чи інших правовідносинах має бути передбачена законодавством, тобто юридично можливою.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Узагальнюючи все вище наведене, суд прийшов до висновку про недоведеність і безпідставність позиції позивача стосовно порушеного ним спору, оскільки в такий спосіб стороною позивача не доведено, що спірне майно могло йому в будь-який спосіб належати в порядку спадкуванння і, що спірні у цивільній справі рішення відповідачів як влади про об`єкти нерухомого майна будинок та землю були прийняті незаконно, відтак позов не підлягає задоволенню. Таке вирішення спору базується виходячи із засад змагальності щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства, аналізуючи подані суду документи.

Разом з тим поза увагою суду не може залишитись порушене по суті стороною відповідачів питання строку позовної давності.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Крім того, відповідно до вимог ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При вирішенні питання відмови у поновленні пропущеного строку позовної давності суд виходить крім іншого з того, що ключовими принципами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Правова справедливість є безумовним першочерговим, моральним обов`язком влади, який повинен бути вищим від будь-яких прогресистських намірів та устремлінь. Наявність справедливості насамперед має існувати як принцип адекватності суспільних зусиль, спрямованих на відновлення священної рівноваги права, порушеної внаслідок діяльності чи бездіяльності суспільства чи конкретної особи.

Суд переконаний, що при можливому поновлені позивачу строку позовної давності не буде відновлена справедливість на отримання ним того, на що він не мав права, оскільки з об`єктивних причин міг однозначно це право своєчасно та належним чином захистити, - про всі спірні правовідносини, про будинок і землю позивачу було постійно і достовірно відомо, однак він своєчасно не ставив питання про можливе порушення свого права на спадок батька за життя матері. Тому суд дійшов висновку, що матеріалами справи не доведено поважність пропуску строку для звернення до суду, відтак він не підлягає поновленню для оскарження прийнятих рішень радами, визнання незаконним свідоцтва про право власності на будинок, визнання незаконним та скасування документу на землю, чи про визнання недійсними договорів дарування. Саме таке вирішення буде ґрунтуватися на засадах верховенства права, буде законним та, крім іншого, справедливим, оскільки пропуск даного строку стався з вини позивача, а право особи на землю та будинок також не підлягає захисту з обмеженням у даних спірних правовідносинах строком позовної давності, - за таких обставин позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 7, 10, 12, 13, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області, ОСОБА_1 , Самбірської міської ради Львівської області, Самбірського МБТІ, приватного нотаріуса Самбірського районного нотаріального округу Швець Любові Степанівни, ОСОБА_2 , - про визнання незаконними та скасування рішень ради, визнання незаконним свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, визнання права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки, - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів із дня складення 25 липня 2025 року повного судового рішення.

Суддя