Справа №751/5036/25
Провадження №2/751/1561/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2025 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Яременко І. В.

при секретарі Усік Ю.О.,

з участю: представника позивача - адвоката Бабинця С.П.,

представника відповідача - Ковбаси О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Чернігові в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Чернігівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями і рішеннями органів досудового розслідування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Чернігівській області, Державної казначейської служби України, в якому просить стягнути з Державного бюджету України на її користь матеріальну шкоду в сумі 111282,00 грн, заподіяну внаслідок неповернення належного їй транспортного засобу марки «Mercedes-Bens Vito 108D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 50000,00 грн моральної шкоди, 1612,82 грн сплаченого судового збору, 12000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником автомобіля марки «Mercedes-BensVito 108D», реєстраційний номер НОМЕР_1 . 04.12.2021 близько 14 год 00 хв ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який доводиться чоловіком позивачки, керуючи вищевказаним автомобілем та рухаючись по вулиці 1-го Травня села Волосківці Менського району Чернігівської області, допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження, від яких померла. За даним фактом внесено відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування кримінального провадження. 06.12.2021 ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м.Чернігова накладено арешт на автомобіль марки «Mercedes-BensVito 108D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить позивачці ОСОБА_1 24.02.2022 на території України було введено воєнний стан, який в подальшому неодноразово продовжувався. На початку травня 2022 року після зняття облоги з міста Чернігова, позивачка разом з чоловіком приїхала до спецмайданчика СУ ГУНП в Чернігівській області, де виявила відсутність належного їй автомобіля, пояснень щодо його місцезнаходження не отримала, у зв`язку з чим звернулась до поліції з заявою про зникнення автомобіля. 03.05.2022 Чернігівським районним управлінням НП України в Чернігівській області до ЄРДР було внесено відомості за № 0001946 за фактом зникнення автомобіля. 31.03.2023 кримінальне провадження №0000570 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, було закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення. 01.03.2023 ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м.Чернігова скасовано арешт накладений на автомобіль марки «Mercedes-BensVito 108D», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Однак, після скасування вищевказаного арешту, орган дізнання та слідства не здійснив жодних дій спрямованих на пошук та повернення власниці вилученого у неї майна. Відповідно до висновку звіту №13/04/025 про оцінку колісного транспортного засобу від 23.04.2025, ринкова вартість автомобіля марки «Mercedes-BensVito 108D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на дату оцінки складає 111282,00 грн. Отже, матеріальна шкода, заподіяна їй в результаті неповернення належного їй автомобіля складає 111282,00 грн, окрім того, їй була заподіяна також моральна шкода, яка виразилась у тому, що вона з дня скасування арешту по даний час позбавлена можливості користуватися належним їй автомобілем, протягом двох років органом досудового розслідування не вчинено жодних процесуальних дій щодо повернення автомобіля, що призвело до додаткових зусиль для організації свого життя, утримання своєї сім`ї, вона вимушена витрачати кошти на отримання юридичної допомоги. З огляду на викладене, моральну шкоду оцінює у 50000,00 грн.

Ухвалою судді від 10.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначеного справу до судового розгляду.

25.06.2025 відповідачем Державною казначейською службою України через систему «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву, згідно якого в повному обсязі не визнають позовні вимоги, вважають їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначають, що Казначейство не є учасником спірних правовідносин та не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Оскільки позивачем вимог до Казначейства не висунуто то вважають, що воно є неналежним відповідачем у справі. Позивачем не надано відповідного судового рішення на підтвердження факту визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності державного органу або конкретної посадової особи та не доведено причинного зв`язку між протиправними, на думку позивача, діями посадових осіб, та можливим завданням їй такої шкоди, позивачем не надано розрахунку обчислення завданої, на її думку, шкоди (а.с.49-58).

20.03.2025 представником Головного управління Національної поліції України в Чернігівській області через систему «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просять у задоволенні позову відмовити з огляду на відсутність у матеріалах справи належних доказів незаконності рішень, дій чи бездіяльності органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування, прокуратури, недоведеність факту заподіяння шкоди позивачу та причинного зв`язку між ними, необґрунтованість розміру шкоди та підстав для її стягнення (а.с. 84-86).

У судове засідання позивач не з`явилась, про місце та час проведення судового засідання повідомлена належним чином.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити, в обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на обставини, викладені у позовній заяві та наданих до суду доказах.

Представник відповідача Державної казначейської служби України у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у наданих відзивах.

Представник Головного управління Національної поліції України в Чернігівській області у судове засідання не з`явився, про місце та час проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши надані у справі докази, суд дійшов висновку про задоволення позову по наступних підставах.

Ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м.Чернігова від 06.12.2021 у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0000570, за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, накладено арешт на автомобіль «Mercedes-BensVito 108D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.17).

31.01.2023 постановою старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Чернігівській області, кримінальне провадження, внесене до ЄДРД за №0000570 від 04.12.2021, закрито. Постановлено речовий доказ автомобіль «Mercedes-BensVito 108D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , повернути власнику - ОСОБА_1 (а.с.18-20).

01.03.2023 ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м.Чернігова, арешт накладений ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м.Чернігова від 06.12.2021 на автомобіль «Mercedes-BensVito 108D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , скасовано (а.с.21).

Відповідно до інформації наданої Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях №31/33/05/395-аз/10-2025 від 22.04.2025, згідно облікових даних Єдиного реєстру транспортних засобів, власником автомобіля «Mercedes-BensVito 108D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , є ОСОБА_1 (а.с.22).

Згідно Звіту №13/04/025 про оцінку колісного транспортного засобу від 23.04.2025, ринкова вартість колісного транспортного засобу , спеціалізованого вантажного фургону «Mercedes-BensVito 108D», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на дату оцінки 23.04.2025, складає 111282,00 грн (а.с. 23-25).

Частинами першою, другою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша статті 10 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що стаття 2 Конвенції опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування, коли особу вбито у результаті застосування сили (рішення від 19 лютого 1998 року у справі "Кайя проти Туреччини" (Kaya v. Turkey), п. 86). Задля досягнення такої мети форми розслідування можуть бути різними в залежності від обставин, оскільки обов`язок його проведення не є обов`язком досягти результату, це обов`язок вжити заходів. Органи державної влади повинні були вжити всіх необхідних заходів для отримання доказів, які стосуються справи (рішення у справі "Гонгадзе проти України" (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, п. 176).

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити "належний захист" (рішення від 27 вересня 1999 року у справі "Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства" (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ст. ст. 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Так, статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення обов`язку відшкодувати завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Щодо встановлення факту наявності чи відсутні протиправних дій чи бездіяльності відповідачів, та як наслідок завдану позивачу шкоду, суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти. користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 321 ЦК України також передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 16 КПК України встановлено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Водночас ч. 4 ст. 168 КПК України встановлено, що після тимчасового вилучення майна уповноважена службова особа зобов`язана забезпечити схоронність такого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом ч. 1 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий власнику, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу. Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року №1104 затверджено Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності під час кримінального провадження (далі - Порядок).

Відповідно до вказаного Порядку, речові докази зберігаються при справі, за винятком громіздких предметів, які зберігаються в органах дізнання, досудового слідства і в суді або передаються для зберігання відповідному підприємству, установі чи організації про що складається протокол. Відповідальною за зберігання речових доказів, приєднаних до справи, є особа, яка проводить дізнання, слідчий.

У пункті 20 Порядку передбачено, що зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструюваних на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.

Схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно (пункт 27 Порядку).

Пунктом 5 Порядку передбачено, що умовою зберігання речових доказів повинне бути забезпечення збереження їх істотних ознак та властивостей; забороняється зберігання речових доказів в умовах, що можуть призвести до їх знищення чи псування; у разі потреби необхідне вжиття невідкладних заходів для приведення таких речових доказів до стану, що дає змогу забезпечити їх подальше зберігання.

Незабезпечення належного обліку та умов зберігання, передачі речових доказів, цінностей та іншого майна, яке спричинило їх втрату, пошкодження, є підставою для притягнення до передбаченої законом відповідальності осіб, з вини яких настали вказані наслідки.

Враховуючи викладене, обов`язок належного зберігання тимчасово вилученого майна та якнайшвидшого повернення володільцю у випадку наявності на те правових підстав, покладено на відповідний орган досудового розслідування кримінального провадження в результаті якого, було здійснено відповідну процесуальну дію.

Як вже зазначалося вище, 01.03.2023 ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м.Чернігова, арешт накладений ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м.Чернігова від 06.12.2021 на автомобіль «Mercedes-BensVito 108D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , скасовано (а.с.21).

Вищезазначена ухвала у відповідності до ч.2 ст.21 КПК України, є обов`язковою і підлягає безумовному виконанню.

Вищевказаний транспортний засіб станом на день розгляду даної справи, позивачу не було повернуто, та в добровільному порядку не було відшкодовано вартість втраченого майна.

Вказані обставини визнані та не оспорювались сторонами.

Крім того, для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 та п.2 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Громадянинові відшкодовується (повертається): майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт.

Згідно ст.4 вказаного Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною 2 цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла 6 реально одержати за звичайних обставин, якби ї право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно Звіту №13/04/025 про оцінку колісного транспортного засобу від 23.04.2025, ринкова вартість колісного транспортного засобу , спеціалізованого вантажного фургону «Mercedes-BensVito 108D», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на дату оцінки 23.04.20225 складає 111282, 00 грн (а.с. 23-25).

При цьому, в ході судового розгляду справи жодних клопотань про призначення судової експертизи для визначення розміру шкоди відповідачі не заявляли, та не надавали відповідних доказів, що вартість автомобіля станом на день його тимчасового вилучення була меншою, ніж вартість визначена у висновку експерта, хоча це є їх процесуальним обов`язком у разі наявності заперечень проти визначеного позивачем розміру шкоди.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами правомірність вимоги про відшкодування шкоди, оскільки відповідальними особами органу досудового розслідування не було вжито достатніх заходів для збереження тимчасово вилученого майна, а тому приходить до переконання, що вимога про стягнення майнової шкоди у розмірі 111282,00 грн, підлягає задоволенню.

Загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Унаслідок втрати та неповернення єдиного належного їй автомобіля, позивач була змушена докладати додаткові зусилля для організації свого життя, була позбавлена змоги утримувати свою сім' ю, вимушена витрачати кошти на юридичну допомогу, тобто була змушена докладати значних зусиль для їх відновлення та поновлення своїх порушених прав.

Враховуючи характер і обсяг страждань, яких зазнала позивач, її можливості з приводу відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і саму можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, суд вважає, що грошова сума, яка підлягає стягненню на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди, повинна становити 50 000,00 грн, що відповідатиме вимогам розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У постанові Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 265/6121/18 зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Відповідно до ст. 2 ЦК України учасником спірних відносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі ст. 1174, ч. 6 ст. 1176 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів з державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин.

За змістом ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їх компетенції, встановленої законом.

Згідно з п. 4 Положення про Державну казначейську службу, затвердженого Указом Президента від 13.04.2011 № 40/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. В межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, а кошти на відшкодування шкоди підлягають стягненню з Державного бюджету України. Відповідно немає необхідності зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення та за своєю суттю є регламентацією способу і порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 провадження № 12-110гс18)).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачем понесені та документально підтверджені судові витрати на сплату судового збору (а.с.1), які відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача в сумі 1 612 грн 82 коп.

Згідно пункту 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Правнича допомога позивачу надавалася адвокатом Бабинцем С.П. на підставі договору та ордеру про надання правничої допомоги від 08.02.2025 (а.с. 12, а.с.13).

На підтвердження позивачем понесених витрат на професійну правничу допомогу суду надані рекомендації щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару (а.с.28), орієнтовний (попередній) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і очікує понести у зв`язку із розглядом справи від 05.06.2025 (а.с.26), платіжна інструкція №@2PL501019 від 11.02.2025 щодо сплати послуг адвоката на суму 12 000 грн (а.с.27).

Отже, у відповідності до ст. 133, 137, 141 ЦПК України, з урахуванням складності справи, обсягу наданих та виконаних робіт, принципу розумності та справедливості, відсутності клопотань про зменшення розміру судових витрат від відповідачів, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 12 000 грн, оскільки вони підтверджені належними документами.

На підставі викладеного, ст. ст. 11, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1187, 1194 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-82, 95, 133, 137, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Чернігівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями і рішеннями органів досудового розслідування - задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 111282 гривні 00 копійок (сто одинадцять тисяч двісті вісімдесят дві гривні) у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 50000 гривень 00 копійок (п`ятдесят тисяч гривень) у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 13612 гривень 82 копійки (тринадцять тисяч шістсот дванадцять гривень вісімдесят дві копійки), що складаються з судового збору у розмірі 1612 гривень 82 копійок (одна тисяча шістсот дванадцять гривень вісімдесят дві копійки) та витрат, понесених на професійну правничу допомогу у розмірі 12000 гривень 00 копійок (дванадцять тисяч гривень).

Рішення може бути оскаржено до Чернігівської апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, протягом того ж строку з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення складене 15.12.2025.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються у відповідності до ч.2 ст. 268 ЦПК України:

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 )

Відповідач: Головне управління Національної поліції України в Чернігівській області (14000, м. Чернігів, просп. Перемоги, буд. 74, )

Відповідач: Державна казначейська служба України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, )

Головуючий - суддя І. В. Яременко