Номер провадження 2/754/1572/25
У Х В А Л А

Іменем України

(про прийняття відмови від позову)

24 липня 2025 року м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Коваленко І.І.

за участю секретаря судового засідання Івченка В.А.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю ОСОБА_2

за участю представниці відповідачки ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Управління інвестиційною нерухомістю" про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного нерухомого майна, визнання правочинів недійсними,

УСТАНОВИВ:

29 листопада 2024 року суддя Деснянського районного суду м. Києва Таран Н.Г. відкрила провадження у справі та призначила підготовче судове засідання.

Згодом, 03 грудня 2024 року, Вища рада правосуддя прийняла рішення №3505/0/15-24 про звільнення судді Таран Н.Г. у зв`язку з чим, 10 грудня 2024 року, згідно з розпорядженням керівника апарату суду, було проведено повторний автоматизований розподіл цієї справи між суддями. Справу передано на розгляд судді Коваленко І.І.

20 грудня 2024 року Деснянський районний суд м. Києва у складі головуючої судді Коваленко І.І. (далі - Суд) постановив ухвалу про прийняття до провадження справи.

18 лютого 2025 року Суд, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 ЦПК України, постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

27 лютого 2025 року представник Позивача, адвокат Воротиленко О.С, на виконання ухвали Суду подав нову позовну заяву із змінами і доповненнями.

З урахуванням зміненої позовної заяви, Позивач просить Суд визнати низку об`єктів нежитлової нерухомості, розташованих за двома адресами у АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ), спільною сумісною власністю сторін, визнати недійсним акт передачі частини цього майна Відповідачкою до статутного капіталу ТОВ та у порядку поділу спільного майна визнати за кожним з подружжя право спільної часткової власності на 1/2 частину кожного з об`єктів нерухомості.

Позовна заява обґрунтована тим, що після розірвання шлюбу 21.11.2014, укладеного 07.03.2007, сторони продовжували спільно проживати до лютого 2023 року, ведучи спільне господарство та виховуючи 3 спільних дітей. Позивач у 2004 за договором дарування, а пізніше у 2007 році внаслідок поділу майна у попередньому шлюбі за рішення суду набув право власності на майно (нежитлові приміщення за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ). Надалі це майно під час шлюбу з Відповідачкою в квітні 2013 року продано ПП "Провен", співвласником якого була Позивачка (50%), а 13 жовтня 2014 року - внесено до новоствореного ТОВ "Промкомфорт" з часткою СК ПП "Провен" 99,978%. 23 жовтня 2018 року ця частка була відчужена ОСОБА_5 , в цей же день був укладений договір купівлі-прожажу між ОВ "Промкомфорт" та Відповідачкою 35/100 часток

За цей період сторони набули спільне майно (нежитлові приміщення за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ), оформлене на Відповідачку, яка 13 березня 2024 року частину цього майна внесла до статутного капіталу власного ТОВ "Управління інвестиційною нерухомістю", де вона є одноосібним власником.

Позивач стверджував, що факт спільного проживання сторін як сім`ї без реєстрації шлюбу з листопада 2014 року по лютий 2023 року підтверджують, зокрема, такі докази: дозволи на тимчасове проживання за однією адресою у Франції; спільні рахунки за електроенергію; дозвіл на супровід дитини, де сторони вказані як подружжя; довіреність щодо розпорядження майном; договір медичного страхування на обох та дітей; договори на туристичне обслуговування на кількох осіб; опис документів до ЦНАП4 де одна особа є довіреною іншої; свідоцтво про придбання автомобіля у Франції на обох; договори оренди житла в Польщі та Іспанії; рахунки за оренду житла в Іспанії; довідки зі шкіл про спільну участь у вихованні дітей; наданням Позивачем у 2020 році нотаріально посвідченого дозволу на укладення та підписання договору поділу об`єкта нерухомого майна, на відчуження майна, як особа, що з яким Відповідачка веде спільне господарство., Крім того, факт спільного проживання можуть підтвердити свідки.

Позивач також стверджував, що став власником спірного майна у 2004 -2007 року внаслідок укладення договору дарування з ТОВ "Альба" та після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 внаслідок поділу спільного майна. Надалі як під час перебування у шлюбі з Відповідачкою, так і після його розірвання, він та Відповідачка (а також інші пов`язані особи) здійснювали низку правочинів щодо відчуження та набуття нерухомого майна як фізичні особи, так і через підконтрольні юридичні особи (такі як ТОВ "Тайфун", ПП "Правен", ТОВ "Промкомфорт"). Як наслідок у 2018 -2020 роках майно було оформлено на Відповідачку. Водночас Позивач з 2004 по 2023 роки займався питаннями постачання електроенергії та її оплатою на спірні об`єкти нерухомого майна, укладав відповідні договори та технічні умови й фігурує як потерпілий у кримінальному провадженні, пов`язаному з цим майном.

Відповідачка внесла частину майна до статутного капіталу ТОВ "Управління інвестиційною нерухомістю". Позивач вважає, що акт приймання -передачі майна є недійсним, оскільки цей правочин стосується спільного майна подружжя і вчинений без його згоди.

16.06.2025 через систему "Електронний суд" надійшла заява про відмову від позову, підписана представницею позивача, адвокатом Луньовою Н.Ю. Заявниця просить закрити провадження у справі у зв`язку з відмовою від позову.

У судовому засіданні представниця Позивача підтримала цю заяву.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу (пункт 1 частини першої статті 49 ЦПК України).

За змістом статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови Позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Суд перевірив повноваження представниці Позивача, яка діє на підставі ордера на надання правничої допомоги від 27.05.2025 серії АА № 0053257, у якому зазначено про відсутність обмежень у повноваженнях адвоката. Суд роз`яснив сторонам наслідки вчинення такої процесуальної дії.

Відповідачка та її представниця не заперечували проти задоволення заяви про відмову від позову.

Відмова від позову не суперечить вимогам закону та не порушує права інших осіб, тому суд приймає відмову від позову і закриває провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету (частина друга цієї статті 255 ЦПК України).

Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях (пункт 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір").

Тлумачення змісту положень частини першої статті 142, пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України та частини третьої статті 7 Закону України "Про судовий збір" у їх системному зв`язку дає підстави для висновку, що у разі відмови позивача від позову суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу із державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Питання про стягнення (визначення, розподіл) судових витрат вирішується зазвичай під час вирішення питання про закінчення судового провадження, тобто у разі закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду чи вирішення спору по суті з ухваленням рішення суду. Окремо питання про стягнення судових витрат вирішується у разі, якщо суд це питання не вирішував під час ухвалення відповідного судового рішення про закінчення розгляду справи. (постанова Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 676/3118/24, провадження № 61-13071св24).

Верховний Суд, вирішуючи питання щодо порядку повернення судового збору зробив висновку, що з аналізу цих норм убачається, що відсутня умова повернення позивачу із державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову, саме за заявою чи клопотанням учасника справи: як-то позивача чи відповідача (постанови від 30 січня 2025 року у справі № 910/1157/24, пункт 8.18.1 постанови від 17 листопада 2022 року у справі № 910/14479/21).

Керуючись пунктом 1 частини другої статті 49, статтями 206, 255 ЦПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Прийняти заяву ОСОБА_4 про відмову від позову до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Управління інвестиційною нерухомістю" про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного нерухомого майна, визнання правочинів недійсними.

Провадження у справі закрити.

Повернути ОСОБА_4 (адреса АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з державного бюджету частину судового збору, що становить 7570,00 грн, сплаченого згідно з платіжної інстуркції № 0.0..1 від 16.10.2025.

Роз`яснити Позивачеві, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови Позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Інна КОВАЛЕНКО