ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4368/25 Справа № 932/3683/24 Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.

за участю секретаря судового засідання Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бабушкіського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх в інтересах та в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права користування квартирою, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2024 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права користування квартирою.

04.12.2024, 06.12.2024 до Бабушкіського районного суду м. Дніпропетровська надійшли заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про забезпечення зустрічного позову.

В обґрунтування необхідності забезпечення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_4 посилаються на те, що на підтвердження своїх позовних вимог позивачка ОСОБА_2 вказує на те, що начебто під час перебування з ОСОБА_1 в фактичних шлюбних відносинах, зокрема в період з жовтня 2016 року (з моменту реєстрації в квартирі), а фактично з 2013 року, вона добровільно надала згоду на його проживання у помешканні. Однак, в квітні 2024 з невідомих причин вона заявила в листі від 22.04.2024 про те, що відповідачі самовільно проживають у спірній квартирі, а також вони перешкоджають позивачці користуватися своєю власністю. Позовні вимоги позивачка за первісним позовом обґрунтовує тим, що відповідно до ст. 155 ЖК жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування житловим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України. Вони мають обґрунтовані побоювання, що відповідачка за зустрічним позовом має намір продати квартиру, в якій вони проживають і яка є єдиним для них житлом.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 просили забезпечити позов шляхом накладення арешту на жиле приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності у розмірі частки та ОСОБА_3 у розмірі частки на підставі приватної власності.

Ухвалою Бабушкіського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2025 року у задоволенні заяв ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про забезпечення зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права користування квартирою - відмовлено.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх в інтересах та в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. У позові позивач ОСОБА_2 просить усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 без надання іншого житлового приміщення.

В зустрічній позовній заяві позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , заявляючи позовні вимоги до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права користування квартирою, просять визнати за кожним з них право користування квартирою АДРЕСА_2 . Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27.01.2025 вказана зустрічна позовна заява залишена без руху з наданням позивачам строку для усунення її недоліків.

В обгрунтування необхідності забезпечення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_4 посилаються на те, що на підтвердження своїх позовних вимог позивачка ОСОБА_2 вказує на те, що начебто під час перебування з ОСОБА_1 в фактичних шлюбних відносинах, зокрема в період з жовтня 2016 року (з моменту реєстрації в квартирі), а фактично з 2013 року, вона добровільно надала згоду на його проживання у помешканні. Однак, в квітні 2024 з невідомих причин вона заявила в листі від 22.04.2024 про те, що відповідачі самовільно проживають у спірній квартирі, а також вони перешкоджають позивачці користуватися своєю власністю. Позовні вимоги позивачка за первісним позовом обгрунтовує тим, що відповідно до ст. 155 ЖК жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування житловим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України. Вони мають обгрунтовані побоювання, що відповідачка за зустрічним позовом має намір продати квартиру, в якій вони проживають і яка є єдиним для них житлом.

Пред`являючи до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська зустрічний позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 просять визнати за кожним з них право користування квартирою АДРЕСА_2 , посилаючись, зокрема, на те, що ОСОБА_2 тривалий час проживає за межами України, її право користування квартирою жодним чином ними не обмежується, тому вони мають право користуватися спірною квартирою, іншого житла не мають.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявниками не надано достатніх доказів на підтвердження вимог заяв про забезпечення позову у вказаний ними спосіб.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України визначено види забезпечення позову. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України).

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Забезпеченням позову по суті є обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У рішенні Дейвіда Горнсбі (David Hornsby) та Ади Енн Горнсбі (Ada Ann Hornsby) проти Грецької Республіки, № 18357/91, § 40 від 19 березня 1997 року, у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece), Європейський суд з прав людини зазначив, що «право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін».

Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на норми ЦПК України, особа яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 151 ЦПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У пункті 4 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року судам роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Пред`являючи зустрічний позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 просять визнати за кожним з них право користування квартирою АДРЕСА_2 , посилаючись, зокрема, на те, що ОСОБА_2 тривалий час проживає за межами України, її право користування квартирою жодним чином ними не обмежується, тому вони мають право користуватися спірною квартирою, іншого житла не мають.

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 просили забезпечити позов шляхом накладення арешту на жиле приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності у розмірі частки та ОСОБА_3 у розмірі частки на підставі приватної власності.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 81/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі №910/1200/20.

Приймаючи до уваги, що позивач не довів необхідності вжиття такого виду забезпечення позову та накладення арешту на квартиру не є тим видом забезпечення позову, яке належним чином забезпечить позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Бабушкіського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2025 рок залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 23 липня2025 року.

Повний текст постанови складено 24 липня 2025 року.

Головуючий:

Судді: