Справа №504/325/18
Провадження №2/504/87/25
Доброславський районний суд Одеської області
28.07.2025с-ще Доброслав
Доброславський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді - Барвенко В.К.,
секретаря- Ориник М.В., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Калганової М. В. про поділ спільного сумісного майна подружжя та витребування майна із чужого незаконного володіння.
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог за позовом ОСОБА_1 :
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Калганової М. В. про поділ спільного сумісного майна подружжя та витребування майна із чужого незаконного володіння.
Обгрунтуванням позову є те, що 07 вересня 2006 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (надалі - Позивач), актовий запис №1430.
Право власності на Нерухоме майно було оформлено на чоловіка Позивача - ОСОБА_2 .
Відповідно до п. 6.7 Договору купівлі-продажу житлового будинку та п. 7.2 Договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладення Договору проводиться з письмової згоди дружини Покупця ОСОБА_1 , справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Комінтернівського нотаріального округу Корчевською Т. І. 29 липня 2009 року за реєстровим №734.
ОСОБА_3 відмовляється від того, що буде ставити питання про стягнення з ОСОБА_2 грошового боргу у сумі 2 990 000 гривень та індексу інфляції і встановлених законодавством відсотків за користування грошима за весь час прострочення з 18 травня 2015 року по дату укладення сторонами цієї мирової угоди;
Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів закрито, у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди і визнання її судом.
Ухвала набрала законної сили 28.11.2017 р.

Позивач, що вказане нерухоме майно, яке незаконно вибуло з володіння Позивача, є предметом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу в рівних частках та витребуванню з чужого володіння.

Рух справи в суді першої інстанції:

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 14.02.2018 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , про поділ спільного сумісного майна подружжя та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 01.03.2018 року задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, накладено арешт та заборонено відчуження земельної ділянки загальною площею 0,056га (кадастровий номер :02:001:2034, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 27, та житловий будинок загальною площею 155,7 кв.м., реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 27, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 11.12.2020 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено, витребувано від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Мозолєвої Олени Володимирівни належним чином завірену копію матеріалів іпотечного договору від 26.10.2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою Оленою Володимирівною, зареєстрованого в реєстрі за №2651, для огляду в судовому засіданні.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 15.05.2023 року, закрите підготовче провадження та призначити справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Калганової М. В. про поділ спільного сумісного майна подружжя та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 02.09.2024 року, заяву ОСОБА_1 про відвід судді Доброва П.В. від розгляду справи №504/325/18 - визнано необґрунтованою. Заяву судді Комінтернівського районного суду Одеської області Доброва П.В. про самовідвід від розгляду цивільної справи №504/325/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Калганової М. В. про поділ спільного сумісного майна подружжя та витребування майна із чужого незаконного володіння, задоволено. Цивільну справу № 504/325/18 (провадження № 2/504/103/24) за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Калганової М. В. про поділ спільного сумісного майна подружжя та витребування майна із чужого незаконного володіння - передано до канцелярії Комінтернівського районного суду Одеської області на повторний автоматичний розподіл, згідно вимог ч. 1 ст. 33 ЦПК України, для визначення головуючого по справі автоматизованою системою документообігу Комінтернівського районного суду Одеської області.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 08.10.2024 року, суддею Барвенко В. К. прийнято до свого провадження матеріали цивільної справи №504/325/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Калганової М. В. про поділ спільного сумісного майна подружжя та витребування майна із чужого незаконного володіння. Розгляд справи розпочати з підготовчого засідання.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 15.05.2023 року року, закрите підготовче провадження та призначити справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Калганової М. В. про поділ спільного сумісного майна подружжя та витребування майна із чужого незаконного володіння.

На судове засідання призначене на 28.07.2025 р. від представників позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутністю позивача та його представників, відносно ухвалення заочного рішення не заперечували.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Калганова М. В. у судове засідання не з`явились, явку повноважних представників не забезпечили, про причини неявки не повідомили, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися судом належним чином.

Встановлені судом фактичні обставини справи:

Судом встановлено, що 07 вересня 2006 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (надалі - Позивач), актовий запис №1430.

В період шлюбу, а саме 29 липня 2009 року, за спільні кошті та на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку та Договору купівлі-продажу земельної ділянки подружжя придбало нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного житлового будинку з черепашнику, зазначеного на плані літ. А, житловою площею 109,2 кв. м., загальною площею 155,7 кв. м., на земельній ділянці площею 560 кв. м., що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 29.07.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Комінтернівського нотаріального округу Корчевською Т. І. за реєстровим №736, та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №23460183 від 31.07.2009 року та земельну ділянку площею 0,056 га (560 кв. м.), що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:2034, та належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.07.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Комінтернівського нотаріального округу Корчевською Т. І. за реєстровим №743 (надалі Нерухоме майно).

Право власності на Нерухоме майно було оформлено на чоловіка Позивача - ОСОБА_2 .

Відповідно до п. 6.7 Договору купівлі-продажу житлового будинку та п. 7.2 Договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладення Договору проводиться з письмової згоди дружини Покупця ОСОБА_1 , справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Комінтернівського нотаріального округу Корчевською Т. І. 29 липня 2009 року за реєстровим №734.

У літку 2017 р. Позивачу стало відомо, що Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 25.08.15 р. у цивільній справі №523/12744/15-ц, визнано мирову угоду, укладену 19 серпня 2015 року між ОСОБА_3 до ОСОБА_2 на таких умовах:

ОСОБА_3 відмовляється від того, що буде ставити питання про стягнення з ОСОБА_2 грошового боргу у сумі 2 990 000 гривень та індексу інфляції і встановлених законодавством відсотків за користування грошима за весь час прострочення з 18 травня 2015 року по дату укладення сторонами цієї мирової угоди;

ОСОБА_2 передає у власність ОСОБА_3 , а за ОСОБА_3 визнається право приватної власності на нерухоме майно, а саме:

-житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного житлового будинку з черепашнику, зазначеного на плані літ. А, житловою площею 109,2 кв. м., загальною площею 155,7 кв. м., на земельній ділянці площею 560 кв. м., що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 29.07.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Комінтернівського нотаріального округу Корчевською Т. І. за реєстровим №736, та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №23460183 від 31.07.2009 року;

-земельну ділянку площею 0,056 га (560 кв. м.), що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:2034, та належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.07.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Комінтернівського нотаріального округу Корчевською Т. І. за реєстровим №743.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів закрито, у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди і визнання її судом.

26.10.2016 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено Договір позики грошей за яким в забезпечення виконання зобов`язань також укладено 26.10.2016 р. Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою О. В. за реєстровим №2651, відповідно до умов якого предметом іпотеки виступає житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного житлового будинку з черепашнику, зазначеного на плані літ. А, житловою площею 109,2 кв. м., загальною площею 155,7 кв. м., на земельній ділянці площею 560 кв. м., та земельна ділянка площею 0,056 га (560 кв. м.), що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:2034.

29.08.2017 р. ухвалою Апеляційного суду Одеської області задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 25.08.15 р. у цивільній справі № 523/12744/15-ц про визнання мирової угоди скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті позовних вимог.

21.11.2017 р. ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси по справі №523/12744/15-ц, позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів залишено без розгляду, Ухвала набрала законної сили 28.11.2017 р.

Релевантні джерела права та висновки суду:

Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ст. 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено ч. 4 ст. 65 СК України.

Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Таким чином, суд дійшов до висновку, оскільки спірне нерухоме майно придбано за час зареєстрованого шлюбу, то воно є предметом спільної сумісної власності подружжя, під час розгляду справи жодна із сторін не спростувала належними та допустимими доказами цю презумпцію.

Таким чином, позовні вимоги про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності підлягає задоволенню.

Ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст. 13), споживачів (ст. 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (ст. 55).

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не є законами, не підлягають застосуванню до відповідних правовідносин.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Ст. 330 ЦК України, встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Щодо правового регулювання інституту віндикації у законодавстві України

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), яка кореспондується із статтею 41 Конституції України, унормовано, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

ЦК України одним зі способів захисту порушених прав передбачено віндикацію.

Так, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикація - це витребування своєї речі не володіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного безпосередньо із власником договору.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Для застосування пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України ключовими аспектами є відсутність волі власника на відчуження майна, добросовісність набувача, а також оплатність при відчуженні спірного майна.

Стаття 388 ЦК України передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі зазначеної норми залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача на підставі зазначеної норми. Волею є детерміноване i мотивоване бажання особи досягти поставленої мети. Сама по собі воля не тягне юридичних наслідків для відповідної особи. Волевиявлення - прояв волі особою зовні, завдяки чому воля стає доступною для сприйняття іншими особами.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК країни ) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Зазначене також підтверджується висновками Верховного Суду, який неодноразово звертав увагу на те, що можливість задоволення позовних вимог на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язане із встановленням двох основних обставин - наявності волі у власника (позивача, який витребував майно) та обставин переходу права власності до останнього набувача (чи було таке набуття добросовісним чи не добросовісним).

Разом з тим, положеннями зазначеної норми не зазначено наслідки у випадку, якщо за встановлених обставинами справи одночасно встановлено і відсутність волі у власника під час вибуття з його володіння майна і наявність добросовісного оплатного набуття права власності відповідачем-володільцем спірного майна.

Зміст статті 388 ЦК України (в редакції статті, чинній на момент подання позову у цій справі) дає підстави для висновку про те, що єдиною безумовною підставою для відмови у задоволенні віндикаційного позову до добросовісного відповідача є продаж спірного майна у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Водночас, безумовною підставою для задоволення віндикаційного позову власника до добросовісного набувача спірного майна є отримання такого майна добросовісним набувачем безоплатно. При цьому, в контексті вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції, позбавлення добросовісного власника власності (незалежно від оплатності/безоплатності) можливе лише у випадку здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, для застосування положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України є визначальним питання добросовісності/недобросовісності набувача, оплатність чи неоплатність набуття добросовісним набувачем такого майна, а також обставини, за яких спірне майно вибуло з володіння первісного власника (за волею чи без волі власника, наприклад, чи в порядку продажу майна у виконавчому провадженні при виконанні судового рішення чи за інших умов), а тому такі обставини підлягають обов`язковому з`ясуванню та перевірці судом для правильного вирішення ним спору.

Судом встановлено, що спірні земельні ділянки вибули з володіння позивача на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, а правовою підставою витребування майна в цьому випадку позивачем зазначено пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Аналіз судової практики свідчить, що вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (див. постанову Великої Палати Верховного Суду у постановах від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц, від 15.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц).

Крім того, власник, за наявності підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (див. висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає характеру спірних правовідносин і призводить до ефективного захисту прав власника.

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 28.01.2020 у справі № 50/311-б, від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц).

Водночас, з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, саме по собі відібрання від однієї приватної особи майна на користь іншої приватної особи не є виправданим втручанням у право власності за відсутності суспільного інтересу (див. постанову Верховного Суду від 22.12.2021 у справі № 902/1706/13 (902/958/20)).

Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема, про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінки на добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).

Тому, з урахуванням наявного правового регулювання, у разі витребування спірного майна від добросовісного набувача на користь власника, суди, при застосуванні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, повинні досліджувати обставини справи на предмет наявності легітимної мети при витребуванні спірного майна, а також досліджувати обставини справи на предмет чи відповідні дії є пропорційними легітимній меті втручання у право власності відповідача.

Щодо пропорційності легітимної мети втручанню у право власності добросовісного набувача

В своїх рішенням Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982 (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), "Новоселецький проти України" від 11.03.2003, "Федоренко проти України" від 01.06.2006, заява N 47148/99).

Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1 Конвенції, зміст по суті якої, вимагає дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Отже, особа може бути позбавлена її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності повинна дотримуватися справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність набувача майна має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього.

Водночас у судовій практиці наявні випадки, коли втручання держави у право власності відповідача є пропорційним незалежно від наявності у нього статусу добросовісного чи недобросовісного набувача спірного нерухомого майна (див. постанову Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 924/1351/20 (924/914/20)).

Тобто наявність у відповідача статусу добросовісного набувача спірного майна, з огляду на зміст статті 388 ЦК України, не є безумовною підставою для відмови у задоволені позовних вимог у випадках, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 674/31/15-ц).

Водночас наявність оплати з боку добросовісного набувача за спірне майно, з огляду на зміст статті 388 ЦК України, не є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про витребування майна від добросовісного набувача.

Крім того, таким критерієм також не може бути набуття майна на публічних торгах або аукціоні.

Єдиним винятком є продаж такого майна в порядку виконання судового рішення, а також продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна, що прямо визначено частиною другою статті 388 ЦК України.

Однак добросовісність чи недобросовісність в кожному такому слід оцінювати випадку окремо (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16, від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18).

Одним з критеріїв для відмови суду у втручанні у мирне володіння добросовісним набувачем спірним майном є темпоральний критерій, за яким особа, яка добросовісно набула право власності на майно та володіла цим майном тривалий час, не може бути позбавлена права власності на таке майно (див. наприклад постанови Верховного Суду від 21.07.2020 у справі № 5011-15/2551-2012).

Положеннями ЦК України прямо не передбачено строки, в межах яких володіння майном добросовісним набувачем призводить до набуття права власності, однак, з огляду на відсутність прямо встановленого строку в положеннях ЦК України та наявність позовної давності, визначеної статтею 257 ЦК України, таке володіння не може становити менше 3 років.

Також критерієм для відмови суду у втручання мирним володінням майном (для відмови суду у задоволенні позову про витребування майна у добросовісного набувача) є суб`єктивний (враховується поведінка позивача щодо вчинених дій з метою повернення спірного майна).

Подібний критерій наявний у висновках Європейського суду з прав людини, який зазначає, що втручання у мирне володіння майном потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки відповідача, але і самого скаржника (див. постанови Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 5013/458/11, від 13.07.2021 у справі № 1/157-09-5588 (916/2070/20), а також постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (п. 46)).

Суд вважає, що у цьому випадку слід встановити, чи є втручання у мирне володіння майном пропорційним, оскільки і позивач-власник і кінцевий добросовісний набувач наділені захистом їх права на мирне володіння спірним майном, передбаченим положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тому, розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи, мотивувати висновки про наявність підстав для втручання у володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з гарантій мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.

З огляду на зазначене, для здійснення контролю за користуванням майном з метою захисту суспільного інтересу або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів, суди повинні, зокрема, встановити підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, вартість цього майна з майновим станом особи-відповідача, цільове призначення цього майна та обставини його використання, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Встановлення таких обставин безпосередньо впливає на рішення суду за наявності прямо встановленого вибуття спірного майна поза волею власника та набуття майна добросовісним набувачем за відплатним правочином, оскільки дозволить визначити чи є таке втручання пропорційним його меті.

Щодо компенсації вартості майна власнику та добросовісному набувачу

Розрахунки при витребуванні майна із чужого незаконного володіння, якщо інше не передбачено законом, здійснюються на підставі статті 390 ЦК України, за змістом якої як власник, так і добросовісний набувач залежно від обставин, мають право вимоги на компенсацію відповідних витрат/доходів.

Так, частинами першою, другою статті 390 ЦК України унормовано, що власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним. Також власник майна має право вимагати від добросовісного набувача передання усіх доходів від майна, які він одержав або міг одержати з моменту, коли дізнався чи міг дізнатися про незаконність володіння ним, або з моменту, коли йому було вручено повістку до суду у справі за позовом власника про витребування майна.

Водночас частинами третьою, четвертою статті 390 ЦК України встановлено, що добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Також добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Разом з тим, зазначеною нормою не визначено порядок компенсації власнику вартості втраченого майна та осіб, до яких повинен звернутися власник з відповідним позовом у випадку відмови у задоволенні відповідних позовних вимог до добросовісного набувача. Так само зазначеною нормою не встановлено порядок компенсації вартості майна добросовісному набувачу у випадку задоволення позовних вимог власника про витребування майна.

Суд звертається до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, за змістом якого добросовісний (кінцевий) набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Таку ж вимогу може заявити і проміжний набувач до первинного набувача.

Добросовісний набувач набуває право на таке звернення за умови задоволення судом позовних вимог власника про витребування спірного майна.

Судом встановлено, що спірне нерухоме майно вибуло із володіння Позивача поза її волі, оскільки Позивач не був стороною справи №523/12744/15-ц, ним не підписувалась мирова угода та не надавалась згода в порядку ст. 65 СК України, на укладання цієї мирової угоди, Позивач взагалі не знала та не могла знати про її наявність, на час розгляду цієї справи у суді першої інстанції Позивач не проживав разом з Відповідачем ОСОБА_2 , шлюбні відносини між ними були припинені.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 не може бути добросовісним власником (набувачем) в розумінні закону, оскільки рішення суду скасовано судом апеляційної інстанції.

Укладаючи договір позики та іпотеки з ОСОБА_3 ОСОБА_4 мав би прийняти до уваги, що право власності ОСОБА_3 на предмети іпотеки зареєстровано на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди у справі за позовом про стягнення заборгованості за договором позики.

Предмет іпотеки не був набутий у власність за відплатним правочином, залишається у власності ОСОБА_3 , а тому згідно приписів статті 388 ЦК України ОСОБА_3 не вважається добросовісним набувачем такого майна.

В теперішній час строк виконання за договором позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 настав 26.04.2017 року, однак процедура звернення стягнення на майно яке є предметом іпотеки в нотаріальному чи судовому порядку не розпочата.

Крім того з 07.08.2017 року діяла заборона на відчуження житлового будинку та земельної ділянки за ухвалою суду апеляційної інстанції.

Крім того, ОСОБА_4 не позбавлений можливості задовольнити свої вимоги до ОСОБА_3 за рахунок іншого майна, належного боржнику.

Таким чином, позовні вимоги про витребування з чужого незаконного володіння нерухомого майна підлягають задоволенню.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі за текстом Закон)державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України)

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону.

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 цього ж Закону у редакції, чинній до 16.01.2020, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.03.2023 у справі № 925/910/20).

Враховуючи те, що наявні підстави для задоволення позовних вимог щодо поділу майна та визнання права власності за позивачем на спірного нерухомого майна та у зв`язку з тим, що Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 25.08.15 р. у цивільній справі №523/12744/15-ц, на підставі якої ОСОБА_3 набув право власності на спірне майно нерухоме скасовано, то підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень від 08.04.2016 р. та скасування записів про право власності від 08.04.2016 р.

Судом встановлено, що на підставі Ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 25.08.15 р. у цивільній справі №523/12744/15-ц ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на спірне майно.

29.08.2017 р. Ухвалою судді Апеляційного суду Одеської області задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 25.08.15 р. у цивільній справі №523/12744/15-ц про визнання мирової угоди скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті позовних вимог.

21.11.2017 р. Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси по справі №523/12744/15-ц, позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів залишено без розгляду, Ухвала набрала законної сили 28.11.2017 р.

Наведене свідчить про незаконність набуття ОСОБА_3 права власності на спірне нерухоме майно, тому договір іпотеки, що був укладений 26.10.2016 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено Договір позики грошей за яким в забезпечення виконання зобов`язань також укладено 26.10.2016 р. Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою О. В. за реєстровим №2651, відповідно до умов якого предметом іпотеки виступає спірне нерухоме майно, є недійсним.

Такий висновок випливає з норми частини першої статті 236 ЦК України (момент недійсності правочину), згідно з якою правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно із ст. 41 Конституції України, ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ці положення закону кореспондуються зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право вільно володіти своїм майном.

Таким чином, саме власник наділений правом на відчуження та розпорядження своїм майном.

За змістом ст. ст. 572,575 ЦК України, статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека (застава нерухомого майна) це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону (стаття 4 Закону).

Згідно з ч. 2 та 3 ст. 583 ЦК України, заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Застава права на чужу річ здійснюється за згодою власника цієї речі, якщо для відчуження цього права відповідно до договору або закону потрібна згода власника.

Отже, право передачі майна в іпотеку належить його власнику.

Це випливає із загального правила, встановленого ч. 1 ст. 317 ЦК України, про те, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України,зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Отже, за встановлених обставин суд дійшов висновку про визнання недійсним договору іпотеки від 26.10.2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Ст. 593 ЦК України визначено, що право застави припиняється у випадках, встановлених законом. У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70)).

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 р. по справі №359/3373/16-ц).

Суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 , за яким зареєстроване право власності на спірне нерухоме майно, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) належе іншій особі позивачу, а тому у зв`язку з . визнанням недійсним договору іпотеки, задоволенню підлягають позовні вимоги і в частині скасування державної реєстрації іпотеки та обтяжень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, заборони відчуження вищевказаного нерухомого майна на підставі цього договору іпотеки.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 57, 60, 63, 76 СК України, ст. 215, 216, 236, 321, 368, 387, 388 ЦК України, ст.ст. 200, 207, 208, 258-260, 353 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Калганової М. В. про поділ спільного сумісного майна подружжя та витребування майна із чужого незаконного володіння, задовольнити.

В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) право спільної часткової власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного житлового будинку з черепашнику, зазначеного на плані літ. А, житловою площею 109,2 кв. м., загальною площею 155,7 кв. м., на земельній ділянці площею 560 кв. м., а також визнати право власності на частину земельної ділянки площею 0,056 га (560 кв. м.), що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:2034. Право спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,056 га (560 кв. м.), що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:2034- припинити.

Витребувати з чужого володіння ОСОБА_3 (АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) у власність ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) нерухоме майно, а саме: частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного житлового будинку з черепашнику, зазначеного на плані літ. А, житловою площею 109,2 кв. м., загальною площею 155,7 кв. м., на земельній ділянці площею 560 кв. м.; частину земельної ділянки площею 0,056 га (560 кв. м.), що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:2034.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 08.04.2016 р. №29175919, припинивши право власності ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:2034 (номер об`єкта нерухомого майна 27) та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного житлового будинку з черепашнику, зазначеного на плані літ. А, житловою площею 109,2 кв. м., загальною площею 155,7 кв. м., на земельній ділянці площею 560 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27).

Скасувати запис про право власності від 08.04.2016 р. №14089864, що є підставою для припинення права ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:2034 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27).

Скасувати запис про право власності від 08.04.2016 р. №14089814, що є підставою для припинення права ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного житлового будинку з черепашнику, зазначеного на плані літ. А, житловою площею 109,2 кв. м., загальною площею 155,7 кв. м., на земельній ділянці площею 560 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27).

Визнати недійсним іпотечний договір від 26.10.2016 р., укладений між ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою Оленою Володимирівною 26.10.2016 р., за реєстровим №2651.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №32108170 від 28.10.2016 р. прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою Оленою Володимирівною на підставі Іпотечного договору від 26.10.2016 р., за реєстровим №2651 та скасувати запис про іпотеку від 26.10.2016 р. №17158107, вчинений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою Оленою Володимирівною в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:2034 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27).

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №32079128 від 27.10.2016 р. прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою Оленою Володимирівною на підставі Іпотечного договору від 26.10.2016 р., за реєстровим №2651 та скасувати запис про обтяження від 26.10.2016 р. №17126479, вчинений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою Оленою Володимирівною в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:2034 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27).

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №32107540 від 28.10.2016 р. прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою Оленою Володимирівною на підставі Іпотечного договору від 26.10.2016 р., за реєстровим №2651 та скасувати запис про іпотеку від 26.10.2016 р. №17157643, вчинений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою Оленою Володимирівною в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного житлового будинку з черепашнику, зазначеного на плані літ. А, житловою площею 109,2 кв. м., загальною площею 155,7 кв. м., на земельній ділянці площею 560 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27).

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №32077786 від 27.10.2016 р. прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою Оленою Володимирівною на підставі Іпотечного договору від 26.10.2016 р., за реєстровим №2651 та скасувати запис про обтяження від 26.10.2016 р. №17125204, вчинений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою Оленою Володимирівною в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного житлового будинку з черепашнику, зазначеного на плані літ. А, житловою площею 109,2 кв. м., загальною площею 155,7 кв. м., на земельній ділянці площею 560 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27).

Учасники справи можуть ознайомитись з судовим рішенням на офіційному веб-порталі Єдиного державного реєстру судових рішень. Веб-адреса сторінки: http://reyestr.court.gov.ua.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Заочне рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з моменту його отримання в апеляційному порядку, шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду.

Суддя В. К. Барвенко