П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2025 року м. Київ

Справа №355/2002/24

Провадження: № 22-ц/824/10859/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Баришівського районного суду Київської області від 08 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Чехової С. І.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нежилим приміщенням шляхом виселення,

у с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він у 1978 році особисто побудував капітальний гараж-нежитлове приміщення розміром 75 кв.м. на 3-є дверей. 29 серпня 1978 року був укладений договір на безоплатне тимчасове користування частиною території його гаража (гаражного приміщення), розміщеного по АДРЕСА_1 з його товаришем ОСОБА_3 . В договорі було чітко зазначено права орендаря, його зобов`язання, строк дії договору, який був завірений печаткою Баришівської селищної ради. В договорі містився пункт щодо дії договору, а такожпередбаченовипадок при зміні місця проживання. На даний час ОСОБА_3 та його дружина померли, а томудоговір автоматично втратив чинність. Однак, дочка ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , самовільно захопила орендовану територію його гаражного приміщення, якою користувався її батько. Відповідачка ОСОБА_2 змінила замки на дверях, не відає йому ключі від гаражу, використовує його у своїх цілях, без його відома. На його прохання та повідомлення не реагує, свідомо не виконує зобов`язання свого батька. ОСОБА_2 незаконно захопила приватне майно, без будь яких підстав порушила його право користування нежитловим приміщенням, загальною площею 25 кв.м.. За таких обставин він змушений був надіслати листа та повідомлення з вимогами надати доступ до приміщення, однак жодної реакції від відповідачки не надійшло. Станом на 12 лютого 2018 року у нього не було ніяких юридичних перешкод щодо реєстрації права власності на весь гараж на троє дверей загальною площею гаражного приміщення 75 кв.м. на земельній ділянці площею 0,0084 га і його право власності на цей гараж було зареєстроване. Він вважає, що відповідачка повинна нести покарання у вигляді матеріальної та моральної шкоди, а саме: втрачена вигода від оренди приміщення за 69 місяців по орендній платі 1000 грн щомісяця= 69000,00 грн, моральної шкоди 100 000грн, витрати на оформлення позовної заяви 5000 грн. Разом 174000 грн із урахуванням податків 23%, 174000 х1.23=214542,00 грн.

На підставі вищевикладеного, просив суд виселити ОСОБА_2 з незаконно займаного нежилого приміщення по АДРЕСА_2 . Стягнути з відповідача ОСОБА_5 на його користь матеріальну, моральну шкоду, а також послуги адвоката з урахуванням податків в сумі 214542грн.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 08 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що представник відповідачки в ході судового розгляду в суді першої інстанції надав суду документи на гараж за іншою адресою : АДРЕСА_3 . Він, скаржник, висловив з цим незгоду, оскільки його будівля-гараж має іншу адресу: АДРЕСА_3 . Вважає, що він надав суду всі належні документи, що підтверджують право власності на зазначений гараж. Проте, суд проігнорував всі його доводи та відмовив в задоволенні позову.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 12 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, за ОСОБА_1 зареєстровано нерухоме майно, реєстраційний номер 202, будівля гаражу, який не є житловим приміщенням, загальна площа 75 кв.м., побудований 1978 році, адреса об`єкту АДРЕСА_2 . (а. с. 5).

29 серпня 1978 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір про тимчасове користуванням правою частиною гаража, який знаходиться за адресою АДРЕСА_4 , який діє до першої вимоги про його розірвання однією з сторін, а також при зміні місця проживання.(а. с. 7).

В подальшому, у зв`язку із впорядкуванням нумерації та адрес житлових будинків і земельних ділянок на території ради, адресу земельної ділянки для гаражного будівництва в АДРЕСА_4 , змінено на адресу АДРЕСА_2 (а. с. 10).

З матеріалів справи також убачається, що гараж по АДРЕСА_2 , загальною площею 23,5 кв. м. належав на праві власності ОСОБА_6 з 10.09.2014 року (а. с. 50-51).

В подальшому, після смерті ОСОБА_6 , відповідачка, ОСОБА_2 , 15.06.2022 року отримала у спадщину зазначений гараж з погрібом (а. с. 49).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 самовільно захопила орендовану територію його гаражного приміщення, якою користувався її батько, змінила замки на дверях та використовує гараж у своїх цілях без його відома. При цьому, на його прохання та повідомлення не реагує.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належного права власності на гараж. При цьому, ОСОБА_1 також не доведено факту заподіяння йому моральної та матеріальної шкоди, а також понесення витрат на правову допомогу.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 зазначено, що порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а не для захисту права володіння, яке належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Водночас позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

При цьому, відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 . Посилався на те, що він законно користується частиною гаража, який передавався за договором користування із ОСОБА_3 , оскільки цей об`єкт залишається тим самим.

Однак, звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 не доведено наявності його порушеного права або інтересу, що підлягає судовому захисту. З наданих ним документів не вбачається, що на момент виникнення спору він володів або мав законне право користування спірним гаражем. Подані ним матеріали засвідчують права на інше нерухоме майно, розташоване за подібною, але не ідентичною адресою. Така схожість не є достатньою підставою для висновку про порушення права.

Договір про тимчасове користуванням правою частиною гаража, укладений у 1978 році, на який посилається позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, не передбачає чіткої прив`язки до кадастрового номеру об`єкта, а його дія обмежується строком тимчасового користування і особистими домовленостями. Однак, в матеріалах справи відсутні докази поновлення цього договору чи узгодження його умов відповідно до чинного законодавства.

Колегія суддів відмічає, що закон не передбачає автоматичного переходу таких прав у спадок, а отже, припинення користування є правомірним у разі зміни власника.

Колегія суддів також звертає увагу й на те, що ОСОБА_2 надала суду обґрунтовані докази свого права власності на гараж, зокрема, витяг із реєстру речових прав, свідоцтво про право на спадщину та інші документи, які повністю підтверджують її законне володіння спірним майном.

Отже, в матеріалах справи відсутні будь-які об`єктивні свідчення того, що вона вчиняла дії, які порушують або обмежують права ОСОБА_1 .

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів наявність права власності чи чинного договору, що дає йому право користування саме тим об`єктом, який належить відповідачці. З іншого боку, відповідачка надала всі належні документи, які підтверджують її право право власності на спірне майно. Тобто, матеріалами справи не підтверджується порушене право позивача.

Водночас, в подальшому, суд першої інстанції почав входити в обговорення питання щодо відсутності у позивача права власності на спірний гараж, чим помилково вийшов за межі предмету судового розгляду. Колегія суддів відмічає, що у даному випадку такі дії є передчасними та юридично недоцільними.

Колегія суддів звертає увагу на усталену судову практику з даного приводу, яка вказує на те, що в разі відсутності факту порушення прав або інтересів позивача, подальший аналіз суті спору чи обраного способу захисту є надмірним і не впливає на результат вирішення справи (див. постанову Верховного Суду від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20).

Так само, вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заявлені позивачем, не можуть бути задоволені, оскільки є похідними від основної вимоги. За відсутності підтвердженого порушення права немає і причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачки та заподіяною шкодою. Компенсація шкоди в такому випадку не ґрунтується на жодній з підстав, передбачених законодавством.

З огляду на наведене вище, суд першої інстанціїпо суті дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, однак, неправильно застосував норми матеріального права, та як наслідок помилково визначив підстави такої відмови.

При цьому, доводи апеляційної скарги щодо розбіжностей в адресі гаража є безпідставними. Оскільки, як було з`ясовано в ході судового розгляду, як в документах, наданих позивачем, так і в документах, наданих відповідачкою, адреса гаража зазначена як " АДРЕСА_2 ".

Колегія суддів відмічає, що різниця у написанні літери "б" (мала чи велика, тобто "18б" проти "18Б") є суто стилістичною і не має жодного юридичного значення для визначення унікальності чи приналежності об`єкта нерухомості. Вона не впливає на ідентифікацію гаража та його місцезнаходження. Фактично, обидва варіанти написання вказують на одну й ту саму адресу.

Отже, доводи скаржника про те, що надані відповідачкою документи стосуються іншої адреси, а суд проігнорував його доводи, є необґрунтованими.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на вищенаведене рішення Баришівського районного суду Київської області від 08 квітня 2025 року підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 08 квітня 2025 року змінити, викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 21 липня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура