ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4499/25 Справа № 185/6649/24 Суддя у 1-й інстанції - Юдіна С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2025 року в цивільній справі номер 185/6649/24 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 02.08.1976 року по 10.05.1978 року, з 16.06.1980 року по 12.10.1990 року він працював у ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». 12.10.1990 року позивача було звільнено з роботи. За час роботи на підприємстві позивач отримав хронічне професійне захворювання.

Згідно з довідкою МСЕК від 12.09.1990 року позивачу первинно встановлено 2 групу інвалідності по професійному захворюванню та 70% втрати професійної працездатності.

Відповідно до довідки МСЕК від 15.10.2002 року позивачу повторно безстроково встановлено 2 групу інвалідності по професійному захворюванню.

Позивач змушений проходити курси лікування, медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, переносити щоденний фізичний біль та моральні переживання. Він позбавлений нормальних життєвих зв`язків через те, що наслідки отриманих на виробництві професійних захворювань обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач не може вести повноцінний спосіб життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що негативно позначалося і позначається на його душевному та фізичному стані.

Позивач просив суд стягнути з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої ушкодженням здоров`я 245000,00 грн без відрахування податків та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Повалій О.В., подав апеляційну скаргу, в якій просив апеляційний суд скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2025 року в справі №185/6649/24 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду є таким, що не відповідає обставинам справи та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, крім того суд першої інстанції при ухваленні рішення порушив право позивача на відшкодування моральної шкоди спричинену ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання.

Судом першої інстанції взагалі не було враховано те, що у зв`язку із професійним захворюванням та встановленим ступенем втрати працездатності порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання.

Суд першої інстанції, поверхнево вивчивши матеріали справи, дійшов хибного висновку, зазначивши, що так як професійне захворювання та первинний огляд МСЕК позивача відбулися в період 1990 року, тобто в період, коли не діяло законодавство, яке б передбачало стягнення моральної шкоди, а тому суд відмовив у задоволенні позову у повному обсязі.

З даною позицією суду позивач повністю не погоджується, вважає, що оскільки особа зазнала ушкодження здоров`я внаслідок професійного захворювання під час виконання роботи, це ушкодження здоров`я з втратою 70% працездатності є незворотнім, безстроковим і триваючим, і на сьогоднішній день продовжує діяти і ніколи не завершиться.

На думку позивача, до вказаної справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК України, в редакції 1963 року, зокрема, стаття 440-1 ЦК України.

Суд несправедливо та необґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позову, адже згідно актуальної практики Верховного Суду України, правовідносини щодо відшкодування шкоди, заподіяної позивачу ушкодженням здоров`я на виробництві, які виникли між сторонами у справі, тривають до теперішнього часу, не є завершеними, адже моральні страждання спричинені ушкодженням здоров`я позивача продовжуються та посилюються з кожним роком його життя. Тому до спірних правовідносин застосовуються нормативні акти, які і зараз регулюють спірні правовідносини.

Від ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційний суд залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2025 року в справі №185/6649/24 - без змін.

Суд першої інстанції правильно встановив той факт, що правовідносини між шахтою «Першотравнева» та ОСОБА_1 виникли 12.09.1990 року з моменту встановлення йому стійкої втрати працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії, а тому до спірних правовідносин не може бути застосована стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, оскільки вона введена в дію тільки 06.05.1993 року, Закон України «Про охорону праці», оскільки він набрав чинності лише 24.11.1992 року, тобто до настання нещасного випадку з позивачем, «Правила відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», затвердженими постановою КМУ від 23.06.1993 року №472, а отже законодавство не передбачало відшкодування моральної шкоди за ушкодження здоров`я, що сталось 1990 року.

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник позивача ОСОБА_1 адвокат Повалій О.В. доводи апеляційної скарги підтримала, просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник відповідача Трифонова Д.І. апеляційну скаргу не визнала, просила в її задоволенні відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що згідно з записами у трудовій книжці ОСОБА_1 працював на підприємстві ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». 12.10.1990 року ОСОБА_1 був звільнений за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи за п. 2 ст. 40 КЗпП України (а.с. 13-15).

Позивач зазначає, що за час роботи на підприємстві відповідача ним були отримані професійні захворювання.

Актом №2 розслідування професійного захворювання (отруєння) від 01.08.1990 року встановлені обставини виникнення професійних захворювань у ОСОБА_1 , а саме: в результаті виконання робіт пов`язаних з підняттям важкого, які виконувалися в статичному напруженні м`язів нижніх кінцівок (а.с. 17-19).

Довідкою серія ВТЄ 31 №053505 від 12.09.1990 року ОСОБА_1 первинно була встановлена 2 група інвалідності з професійного захворювання (згідно з довідкою відсоток втрати профпрацездатності не встановлено (а.с. 22).

Довідкою сер. МСЕ-ДНА №364408 ОСОБА_1 повторно встановлена 2 група інвалідності за професійним захворюванням безстроково (а.с. 24).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості.

Переглядаючи рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2025 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень частин 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Подія, з якою пов`язуються позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, мала місце 12.09.1990 року.

Згідно зі статтею 440 ЦК УРСР Шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР.

Той, хто заподіяв шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду заподіяно не з його вини.

Шкода, заподіяна правомірними діями, підлягає відшкодуванню лише у випадках, передбачених законом.

Стаття 440 ЦК УРСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Отже, моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440 ЦК УРСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на підприємстві ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля».

12.10.1990 року ОСОБА_1 був звільнений за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи за п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Актом № 2 розслідування професійного захворювання (отруєння) від 01.08.1990 року були встановлені обставини виникнення професійних захворювань у ОСОБА_1 , а саме: в результаті виконання робіт пов`язаних з підняттям важкого, які виконувалися в статичному напруженні м`язів нижніх кінцівок (п. 15).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування.

Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

Керуючись зазначеним вище, на переконання апеляційного суду, зі змісту акту №2 розслідування професійного захворювання (отруєння) від 01.08.1990 року, складеного щодо ОСОБА_1 не встановлено протиправності дій відповідача та його вина.

Отже, позивачем не доведено будь-якими іншими доказами вину відповідача у спричиненні йому моральної шкоди та причинного зв`язку між діями відповідача та спричиненням позивачу моральної шкоди, що є обов`язковою умовою для відшкодування шкоди, в тому числі моральної, у відповідності до положень статті 440 ЦК УРСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, що, в свою чергу, вказує на необґрунтованість позовних вимог.

Посилання представника позивача на те, що до спірних правовідносин мала бути застосована норма статті 440-1 ЦК УРСР апеляційний суд вважає помилковими, оскільки ця стаття набула чинності згідно з Законом №3188-12 від 06.05.1993 року та не має зворотної сили у часі.

За таких обставин, виходячи з наведеного, суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, проте, помилився з мотивами здійснення такої відмови, є підставою для зміни мотивувальної частини судового рішення відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2025 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 14 липня 2025 року.

Суддя: