Єдиний унікальний номер 341/1825/24
Номер провадження 2/341/81/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2025 року місто Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Мергеля М. Р. розглянув без участі сторін у порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення.

УСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення.

У позові просить усунути перешкоди у користуванні належним ОСОБА_1 будинковолодінням за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона є власницею будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка з її батьком перебували у шлюбі з 1979 до 1993 року. Після розірвання шлюбу відповідачка продовжувала жити у цьому будинку та вести спільний побут та господарство з дідусем і бабусею позивачки, а батько добровільно змінив своє місце проживання та створив нову сім`ю з матір`ю позивачки. У 2003 році помер батько позивачки. Відповідачка зі згоди бабусі та дідуся проживала в одній із кімнат вищевказаного будинковолодіння, мала окремий вхід та вихід. Після оформлення за позивачкою права власності на відповідне майно вона поїхала на тимчасове місце проживання за кордон. За час проживання відповідачки будинковолодіння та прибудинкова територія доведена до стану непридатного для проживання: все майно, яке було наявне у будинку, знищене. У будинку разом з відповідачкою проживають 15 бездомних собак, які задовольняють свої природні потреби прямо у будинку. Кімнати закладені горами сміття. На подвір`я знесено купу мотлоху. 03.07.2024 відповідачку знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка звернулась за допомогою до правоохоронних органів. Проте, її звернення не дало бажаного результату. Усні вимоги позивачки звільнити будинковолодіння та привести його до попереднього стану відповідачка проігнорувала. Просить усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом виселення відповідачки.

Ухвалою суду від 04.09.2024 (суддя Куценко М. О.) відкрито провадження у цій справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 19.03.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.04.2025.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 22.05.2025 № 1102/0/15-25 вирішено достроково закінчити відрядження судді Куценка М. О. до Галицького районного суду Івано-Франківської області та відрядити суддю Куценка М. О. до Києво-Святошинського районного суду Київської області з 09.06.2025.

Відповідно до змісту протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2025 справу ЄУН 341/1825/24, передано судді Галицького районного суду Івано-Франківської області Мергелю М. Р.

Ухвалою суду від 13.06.2025 цю справу прийнято до провадження. Призначено справу до судового розгляду по суті з початку у судовому засіданні на 08.07.2025.

У судове засідання 08.07.2025 з`явилась представниця позивачки та відповідачка.

Представниця позивачки позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, просила позовні вимоги задовольнити.

Відповідачка позовні вимоги не визнала та суду пояснила, що у 1978 році зареєструвала шлюб з батьком позивачки. У 1979 році у них народилась дочка ОСОБА_3 . Зазначила, що її дочка має частку у будинковолодінні, проте компенсація надто мізерна. Вважає, що має право жити у будинку, тому що його будувала і прожила там багато років, зокрема з батьками колишнього покійного чоловіка. Живе у цьому будинку зі згоди свого колишнього чоловіка та його батьків. Використовує для проживання свою кімнату. Також, близько півтора роки назад почала використовувати кухню й коридор, оскільки не могла опалювати свою окрему кімнату. У будинку відключено газ та електроенергію. Зазначила, що у м. Харкові у неї є рідна сестра, яка проживає у квартирі з чоловіком та двома дітьми. Також, ще є у м. Харкові рідні брати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , у яких наявне житло. Власного іншого житла відповідачка не має. ЇЇ дочка ОСОБА_3 теж проживає у селі Комарові за іншою адресою з батьками зятя, проте на цей час перебуває за кордоном. Додала, що є волонтеркою і піклується про безпритульних тварин.

Судове засідання відкладено на 18.07.2025.

У судове засідання 18.07.2025 сторони не з`явились, хоча повідомлені про розгляд справи належним чином відповідно до норм статті 128 ЦПК України.

18.07.2025 представниця позивачки надіслала до суду заяву про розгляд справи без участі позивачки та її представниці.

Відповідачка повідомлена про розгляд справи під розпис (а. с. 187).

Положеннями частини першої статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (пункт 1 частини третьої статті 223 ЦПК України).

Таким чином, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, оскільки такі повідомлені належним чином про судове засідання, заяв чи клопотань про відкладення судового засідання не подавали, представниця позивачки просила розгляд справи здійснювати без участі сторони позивачки.

Надавши належну правову оцінку наявним у справі письмовим та електронним доказам, поясненням сторін, суд установив наступні фактичні обставини у справі.

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 22.06.1989 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Дата зняття (скасування) 03.07.2024 (а. с. 11).

Згідно з копією рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22.05.2008 за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/12 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення набуло законної сили 04.09.2009 (а. с. 13-15).

Відповідно до копії рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 03.03.2009 припинено право ОСОБА_3 на 1/12 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/12 частину житлового будинку за вищевказаною адресою. Рішення набуло законної сили 16.03.2009 (а. с. 72-73).

Як підтвердили у судовому засіданні відповідачка та представник позивачки і встановив суд, ОСОБА_6 матір покійного колишнього чоловіка відповідачки (колишня свекруха) і бабуся позивачки (мама покійного батька).

16.08.2024 позивачка надіслала відповідачці письмову вимогу звільнити її житло, привести його до попереднього стану, придатного для проживання (а. с. 18).

Відповідно до копії акта обстеження матеріально-побутових умов від 05.02.2025 № 13-08/10/11 за адресою: АДРЕСА_1 , установлено при обстеженні, що ОСОБА_2 проживає одна у приміщенні будинку. У приміщенні будинку засмічений прохід побутовими відходами. У приміщенні кімнат знаходяться собаки, залишки їжі та випорожнення собак. Також, засмічена кімната побутовими відходами. Умови проживання незадовільні (а. с. 70).

На виконання ухвали суду від 18.02.2024 державний нотаріус надіслала до суду копію спадкової справи № 370/2003 після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; № 6/2017 після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 85-143).

У матеріалах відповідної спадкової справи містяться, зокрема, такі матеріали:

- заява ОСОБА_7 та ОСОБА_6 від 25.04.2001 про прийняття спадщини (а. с. 86);

- копія свідоцтва про розірвання шлюбу 05.02.1993 між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (а. с. 89);

- копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.05.2009 відповідно до якого спадкоємицею 1/3 частки майна ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є його дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Спадкове майно, на яке видане свідоцтво, складається із частки будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку спадкового майна спадкоємиці ОСОБА_6 не видане (а. с. 95);

- копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.05.2009 відповідно до якого спадкоємицею 1/3 частки майна ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є його мати ОСОБА_6 . Спадкове майно, на яке видане свідоцтво, складається із частки будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку спадкового майна спадкоємиці ОСОБА_8 видане (а. с. 97 зворот);

- копія свідоцтва про народження ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьком якої є ОСОБА_7 , а матір`ю ОСОБА_9 (а. с. 115);

- копія заповіту від 21.08.2002, відповідно до якого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на випадок своєї смерті все майно, яке їй належить, заповіла ОСОБА_8 , тобто позивачці (а. с. 121);

- копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.11.2019, відповідно до якого свідоцтво видане онучці ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщина. На яку видане свідоцтво 11/12 часток будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

- копія свідоцтва про шлюб, відповідно до якого позивачка після реєстрації шлюбу змінила прізвище з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 » (а. с. 122).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта: житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , суд установив, що ОСОБА_1 є власницею 11/12 частки цього житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20.11.2019; крім того, ОСОБА_12 є власницею 1/12 частки цього житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину від 08.05.2009 (а. с. 53).

Отже, суд установив, що з 2019 року і на цей час позивачка ОСОБА_1 є єдиною власницею будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , і її відповідне право власності на цей будинок належним чином зареєстроване.

Своєю чергою відповідачка ОСОБА_2 до 2016 року проживала у будинку по АДРЕСА_1 , зі згоди і дозволу колишньої співвласниці будинку ОСОБА_6 . Надалі, після смерті бабусі і оформлення спадкових прав на будинок у 2019 році позивачка ОСОБА_1 дозволяла відповідачці проживати у вказаному будинку, де відповідачка проживає і на цей час.

Під час огляду у судовому засіданні електронного доказу - відеозапису на USB флеш накопичувачі встановлено, що будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , значною мірою занедбане. Приміщення будинку і прибудинкова територія нагадують стихійне сміттєзвалище, яке складно назвати придатним для проживання. Собаки проживають разом з відповідачкою та задовольняють свої природні потреби прямо у будинку, на подвір`ї. зі слів осіб, які здійснюють відеозапис, присутній стійкий неприємний запах.

Вважаючи, що відповідачка втратила право проживання у будинку АДРЕСА_1 , а своїм перебуванням там і недбалим ставленням до будинку ОСОБА_2 порушує право власності позивачки, ОСОБА_13 звернулась до суду з цим позовом про виселення, оскільки відповідачка не бажає самостійно припинити порушення прав позивачки.

Надаючи правову оцінку установленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ЦПК України.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ч. 1 ст. 150 ЖК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Суд установив, що відповідачка була зареєстрована і проживала у спірному будинку з дозволу свекрухи і попереднього власника будинку ОСОБА_6 , набувши таким чином право користування чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом. Надалі відповідачка продовжила проживати у будинку за відсутності заперечень нового власника будинку позивачки ОСОБА_1 , яка не є і не була членом сім`ї відповідачки.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Відповідно до змісту частини першої статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна, в тому числі, будинку.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном (частини друга, п`ята статті 403 ЦК України).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що відповідачка втратила право на проживання у спірному будинку. Перебування відповідачки у цьому будинку створює незручності позивачці, порушує її право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Позивачка, як власниця майна, не бажає, щоб відповідачка надалі проживала у її житловому будинку.

Згідно з частиною шостою статті 403 ЦК України сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений.

Таким чином, позивачка, фактично, заявила про припинення сервітуту відповідачки на користування її майном (будинком), а тому до цих спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 406 ЦК України.

Вирішуючи питання про право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та членами його сім`ї та правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла і членами його сім`ї.

Установлено, що позивачка як новий власник заперечує щодо надання відповідачу права користування цим житлом. Порядок користування житлом з відповідачем договором не визначався.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником майна та членом сім`ї колишнього власника такого майна з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови, якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Установлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Ураховуючи вищевикладене, в цій справі відповідачка набула право користування чужим майном (будинком), яке за своєю суттю є сервітутом, встановленим законом, і який був похідним від права власності попереднього власника.

Так, згідно зі статтею 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: зокрема, 1) право володіння; 2) право користування (сервітут).

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Згідно з частиною третьою статті 404 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 406 ЦК України).

Ураховуючи вищевикладене, відповідачка згідно з частиною першою статті 405 ЦК України набув сервітуту, який полягав у праві користування житловим приміщенням, оскільки він був членом сім`ї колишнього власника житлового приміщення (будинку). Такий сервітут є тимчасовим і відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Своєю чергою право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування цим жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14. Такий правовий висновок підтримав Верховний Суд у постанові від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц.

Підсумовуючи викладене, після смерті попереднього власника будинку ОСОБА_6 відповідачка як колишній член сім`ї такого власника втратила право користування будинком.

Доводи відповідачки про наявність у неї та її дочки ОСОБА_3 прав власності на спірний будинок не заслуговують на увагу та спростовуються наявними у справі судовими рішеннями і даними Державного реєстру прав на нерухоме майно, згідно з якими саме позивачка є єдиним власником будинку.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пункті 44 рішення від 02.12.2010 у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Згідно з положеннями частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі №569/4373/16-ц сформувала висновки про основні принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції та зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Вирішуючи спір у цій справі по суті, суд враховує, що у відповідачки є рідні сестра і два брати, а також дочка. У всіх зазначених членів родини відповідачки наявні місця для проживання.

Враховуючи викладене, беручи до уваги гарантоване і порушене відповідачкою право власності позивачки, втрату відповідачкою права користування будинком після смерті колишнього члена сім`ї і попереднього власника будинку, недбале ставлення ОСОБА_2 до утримання будинку, фактичне, його значне псування, зважаючи на наявність у відповідачки кількох членів родини, у кожного з яких наявне житло, де може проживати і відповідачка, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у цій справі.

На переконання суду, виселення ОСОБА_2 з належного позивачці житлового будинку переслідує легітимну мету, а саме захист права власності, є необхідним у демократичному суспільстві, тобто пропорційним заходом у контексті встановлених обставин.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню сплачений останньою судовий збір у розмірі 1211,20 грн (а. с. 4).

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, суд, з дотриманням положень частини шостої статті 259, частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, відклав складення повного рішення суду на строк не більше десяти днів та зазначив датою ухвалення рішення дату його складання. На виконання вимог частини четвертої статті 268 ЦПК України підписав судове рішення без його проголошення.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 258, 259, 263, 265, 268, 272, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення.

Усунути перешкоди у користуванні належним ОСОБА_1 будинковолодінням за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з цього будинку.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 24 липня 2025 року.

Учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 ;

відповідачка ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

СуддяМикола МЕРГЕЛЬ