Апеляційне провадження №22-ц/824/1218/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 березня 2024 року у справі за позовом акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року позивач АТ «Універсал Банк» звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.03.2018 року за умовами проекту «monobank» між АТ Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання банківських послуг, у зв`язку з чим відповідачем підписано Анкету-заяву, чим підтверджено, що вона ознайомилася та отримала примірники у мобільному додатку щодо Умов, Тарифів, Таблиці обчислення вартості кредиту та Паспорту споживчого кредиту, які складають договір про надання банківських послуг. Згідно умов Договору Банк відкрив відповідачу картковий рахунок, на якому встановлено максимальну суму кредиту, на умовах, зазначених Договором, строком дії пільгового періоду 62 дні, пільговою відсотковою ставкою 0,00001% річних, розміром обов`язкового щомісячного платежу за користування кредитними коштами 4% від заборгованості, базовою відсотковою ставкою 3,1% на місяць, збільшеною відсотковою ставкою на місяць за карткою на суму загальної заборгованості 6,2% на місяць.

На підставі укладеного договору, відповідач отримала кредит у розмірі 30 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку НОМЕР_1 .

Відповідачем не виконано умови Кредитного договору, у зв`язку з чим в неї є наявна заборгованість перед позивачем, яка станом на 10.09.2023 року становить 52 222,82 грн., з яких: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом - 52 222,82 грн.; заборгованість за відсотками, пенею та комісією - 0,00 грн.; заборгованість за порушення зобов`язання - 0,00 грн., що є предметом позовних вимог.

На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за договором про надання банківських послуг «Мonobank» від 06.03.2018 у розмірі 52 222,82 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 684,00 грн.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 березня 2024 року позовну заяву Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість у розмірі 52 222,82 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 684,00 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 травня 2024 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 березня 2024 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду, 21 травня 2024 року відповідач направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення ухвалене з порушеннями норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову АТ «Універсал Банк» про стягнення заборгованості, вирішити питання про стягнення з позивача судових витрат в суді апеляційної інстанції в розмірі 10 444, 56 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог про наявність заборгованості у відповідача.

Судом не враховано правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року (справа № 464/3790/16-ц), в постанові Верховного Суду від 08.10.2020 року (справа №194/1126/18), у постанові Верховного Суду від 18.03.2019 року у справі (№751/861/17-ц).

Звертає увагу суду на те, що позивач долучив до позовної заяви наступні докази: 1) Анкету-Заяву до Договору надання банківських послуг від 06.03.2018 року; 2) Витяг з Умов та правил обслуговування АТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо продуктів monobank | Universal Bank від 27.11.2021 року; 3) Витяг з Тарифів за карткою Monobank; 4) Розрахунок заборгованості (оригінал); 5) Паспорт споживчого кредиту Чорної картки monobank. Жодного іншого доказу позивачем на підтвердження своїх вимог не надано.

На думку відповідача, серед наведених доказів, позивачем не надано жодного первинного бухгалтерського документа, який підтверджував би факт здійснення господарських операцій відповідачем при користуванні банківською карткою, наданою йому за умовами кредитного договору. Отже, саме банківська виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за Кредитним договором, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16.09.2020 року у справі №200/5647/18, від 25.05.2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26.05.2021 року у справі №204/2972/20, від 13.10.2021 року у справі №209/3046/20, від 26.10.2022 року у справі №333/5483/20 та інших.

Посилаючись на висновок Верховного Суду, наведений у постанові від 30.01.2018 року (справа № 161/16891/15-ц), апелянт вказує на те, що для доведення існування ймовірної заборгованості та встановлення розміру заборгованості відповідача перед позивачем, позивач зобов`язаний був надати банківські виписки, платіжні доручення, меморіальні ордери та/або інші первинні бухгалтерські документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Зазначає, що у даній справі місцевий суд прийняв в якості доказів саме наданий позивачем Розрахунок заборгованості, що протирічить сталій судовій практиці, оскільки Розрахунок не є тим доказом, на підставі якого суд може приймати рішення про наявність або відсутність заборгованості, та її розміру, та є внутрішнім документом фінансової установи і не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит (постанова Верховного Суду від 13.05.2020 року, справа №219/1704/17).

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції обґрунтував своє рішення на підставі наданих позивачем Умов та Правил обслуговування в АТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо продуктів monobank | Universal Bank, які на думку відповідача є неналежними доказами в даному спорі, оскільки не стосуються предмету доказування, а саме стягнення заборгованості за Кредитним договором від 06.03.2018 року.

Стверджує, що судом першої інстанції було проігноровано той факт, що наданий позивачем у вигляді «Витягу з Тарифів за карткою monobank» є нічим іншим, як роздруківкою з сайту, а не Тарифами, які згідно Кредитного договору повинні були бути додані в кабінет споживача. Більше того, він стосується саме «чорної картки monobank», яку Відповідач не отримувала за Кредитним договором. «Роздруківка із сайту банку належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування» (висновок зроблений постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15)).

Також відповідач звертає увагу на «Паспорт споживчого кредиту», на який посилається суд в заочному рішенні, який не підписаний відповідачем та навіть в розумінні ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», не є частиною Кредитного договору, а отже не є належним доказом. Суд першої інстанції порушив вимоги ч.4 ст.77 ЦПК України.

Крім того, відповідач зазначає, що у даній справі позивач не заявляє позовних вимог щодо стягнення відсотків, однак, як вбачається з наданого Розрахунку, наявна графа «нараховано відсотків на залишок поточної заборгованості за кредитом», в якій містяться дані про незаконне та необґрунтоване нарахування Банком відсотків. Таким чином, відповідно до наведеної практики Верховного Суду, всі кошти, якими Відповідач поповнювала свій рахунок повинні були бути зараховані в погашення тіла кредиту, а не на погашення відсотків та інших незаконних нарахувань.

Разом з тим вважає, що позивачем не подано Банківські виписки з особових рахунків клієнта, то відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 20.05.2022 року (справа № 336/4796/18), суд першої інстанції зобов`язаний був відмовити позивачу в задоволенні позову через недоведеність наявності заборгованості.

Станом на дату розгляду справи по суті відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положеннями ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання встановлених законом умов) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що між сторонами виникли договірні відносини, які регулюються укладеним Договором про надання банківських послуг від 06.03.2018 року, та у зв`язку із неналежним виконанням боржником умов зазначеного Договору, у позивача як кредитора за спірними зобов`язаннями, виникло право вимоги стягнути з відповідача заборгованість по кредиту, та штрафним санкція за користування кредитом.

При цьому суд врахував надані позивачем розрахунки та зазначив, що відповідачем порушено умови Договору про надання банківських послуг від 06.03.2018 року в частині своєчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, у зв`язку з чим станом на 10.09.2023 року заборгованість відповідача перед Банком позивача становить 52 222,82 грн., з яких: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом - 52 222,82 грн.; заборгованість за відсотками, пенею та комісією - 0,00 грн.; заборгованість за порушення зобов`язання - 0,00 грн., що підтверджено наявними в матеріалах справи розрахунками боржника.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч.3 ст.11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із ч. 6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилами ч. 8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У позовній заяві АТ «Універсал Банк» вказує на те, що особливістю проекту monobank є укладення договорів в електронній формі відповідно до розміщених на сайті банку Умов обслуговування рахунків фізичної особи та здійснення банківського обслуговування дистанційно без відділень.

З матеріалів справи вбачається, що 06.03.2018 року відповідачем з метою отримання банківських послуг на офіційному веб-сайті АТ «Універсал Банк» була заповнена і підписана анкета-заява до договору про надання банківських послуг. Підпис анкети-заяви здійснений за допомогою аналогу власноручного підпису, тобто, факсимільного відтворення власного підпису за допомогою засобів електронного копіювання. Вказана анкета-заява в такому ж порядку (факсимільне відтворення підпису) підписана представником банку ОСОБА_2, який здійснив ідентифікацію та верифікацію клієнта.

Анкета-заява містить докладну інформацію щодо особи зокрема, дату її народження, індивідуальний податковий номер, серію, номер паспорта і дату його видачі, адресу проживання, номер мобільного телефону, а також соціальний статус, джерело та розмір доходу. В анкеті-заяві містяться відповідні сторінки паспорта ОСОБА_1 , які скопійовані нею та надані до анкети в електронному вигляді.

У анкеті-заяві міститься прохання відповідача відкрити поточний рахунок у гривні на його ім`я та встановити кредитний ліміт на суму, вказану в додатку відповідно до умов договору та наведених нижче умов.

На підтвердження позовних вимог АТ «Універсал Банк» надав суду також Умови і правила обслуговування фізичних осіб в АТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо продуктів (monobank). Загальні умови випуску та обслуговування платіжних карток (monobank), загальні умови випуску та обслуговування платіжних карток, паспорт споживчого кредиту «Картка monobank», чорна картка monobank.

Разом з тим, вказані документи не підтверджують факт отримання відповідачем коштів на підставі анкети-заяви та наявність у відповідача заборгованості перед позивачем.

Судом встановлено, що анкета-заява від 06.03.2018 року містить лише анкетні дані відповідача, відповідні сторінки паспорта, контактну інформацію, відомості про майновий стан та трудову діяльність. Вказана анкета не містить даних про розмір кредитних коштів, які фактично отримала відповідач за договором.

Також, матеріали справи не містять доказів, яке рішення було прийнято банком за заявою відповідача, яка картка йому була видана, та чи була видана взагалі, а також доказів про розмір кредитних коштів/встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості.

Відповідно наданого позивачем розрахунку ОСОБА_1 має заборгованість за наданим кредитним договором, яка станом на 10.09.2023 року становить 52 222, 82 грн., який складається з: загальний залишок заборгованості за наданим кредитним лімітом (тілом кредиту) - 52 222, 82 грн. Проте, будь-яких доказів видачі кредитних коштів до матеріалів справи позивачем надано не було. Відтак, жодних належних доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позовній заяві, а саме, що заборгованість відповідача за кредитним договором року становить 52 222, 82 грн. (відповідно до розрахунку заборгованості), матеріали справи не містять.

Отже, будь-яких доказів на підтвердження видачі банком відповідачу кредитної картки, її номер, строку її дії, розміру наданого банком кредитного ліміту, зарахування на цю картку суми кредиту у розмірі 30 000, 00 грн, зняття таких коштів відповідачем, відкриття рахунків на ім`я відповідача (виписки з особового рахунку, тощо) та інших доказів, які б підтверджували факт отримання кредитних коштів відповідачем в розмірі, заявленому позивачем, заборгованості у розмірі 52 222, 82 грн. до позовної заяви не надано.

Щодо виписки, наданої позивачем до письмових пояснень при розгляді заяви про перегляд заочного рішення, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне:

За змістом ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Встановлено, що позивачем ПАТ «Універсал Банк» не було подано виписку по руху коштів разом з позовною заявою, як це передбачено ст. 83 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, той факт, що позивач надав її до письмових пояснень, при розгляді заяви про перегляд заочного рішення, не змінює ні того, що суд першої інстанції при ухваленні рішення такий доказ не досліджував, ні того, що позивачем було порушено процедуру подання доказів до суду.

Згідно ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Посилання у рішенні суду першої інстанції на доведеність факту укладення сторонами кредитного договору у електронній формі на висновки суду першої інстанції не впливають, оскільки сам по собі факт укладення кредитного договору ще не свідчить про реалізацію такого договору, зокрема у вигляді видачі кредиту шляхом емісії та надання відповідачу кредитної карти, як і не свідчить про порушення сторонами умов його виконання, виникнення заборгованості та її розмір.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позовних вимог АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 06 березня 2018 року.

В апеляційній скарзі відповідач просить стягнути з позивача витрати на правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 10 444 грн. 56 коп.

На підтвердження таких витрат позивачем надано Договір №24066 про надання правничої (правової) допомоги від 29 березня 2024 року, укладений між адвокатом Яресько Т.В. та ОСОБА_1 .

Згідно п. 3 Договору розмір гонорару, який Клієнт сплачує адвокату за надання в межах цього договору на правничу (правову) допомогу, визначається Сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід'ємною частиною цього Договору. Така додаткова угода може бути викладена у формі додатку до Договору, який набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками Сторін.

Також відповідачем було долучено Додаток №2 до Договору №24066 про надання правничої (правової) допомоги від 29 березня 2024 року від 02 травня 2024 року.

Згідно п. 2 вказаного Додатку, вартість послуг за домовленістю Сторін складає фіксований Гонорар у розмірі 20% від ціни позову, що становить 10 444,56 грн. Зазначений Гонорар за домовленістю сторін є «гонораром успіху» і підлягає сплаті Клієнтом протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня винесення постанови Київським апеляційним судом по справі №761/40888/23 на користь Клієнта.

Відповідно до п. 7.1. Додатку, правова допомога вважається наданою після підписання Сторонами Акту приймання-передачі послуг, який підписується Сторонами та скріплюється печатками (за наявності).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не було надано до суду апеляційної інстанції Акт приймання-передачі послуг як доказ наданої правничої допомоги, тому в задоволенні вимоги апеляційної скарги щодо стягнення витрат на правничу допомогу слід відмовити.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки ухвалою Київського апеляційного суду від 04 червня 2024 року ОСОБА_1 було звільнено від сплати судового збору, то з позивача АТ «Універсал Банк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 220 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнути з акціонерного товариства «Універсал Банк» () на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 220 грн. 80 коп.

В задоволенні вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана

К.П. Приходько