КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/12289/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Стрижеуса А. М., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Філатової Ольги Сергіївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 ,

на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва у складі судді Ключника А. С.

від 15 травня 2025 року

у цивільній справі № 759/9532/25 Святошинського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про поділ спільного сумісного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2025 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 42,10 кв. м спільною сумісною власністю подружжя та визнати за позивачем та відповідачем в порядку поділу спільного майна подружжя право власності по частки вказаної квартири за кожним.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 15 травня 2025 року задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 42.10 кв. м.

В апеляційній скарзі адвокат Філатова О. С., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати, у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити у повному обсязі.

Апелянт зазначає, що Святошинський районний суд м. Києва, задовольняючи заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частину квартири, ймовірно, виходив з того, що ця квартира наразі належить ОСОБА_1 , що не відповідає дійсності. Апелянт звертає увагу, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , вибула із власності ОСОБА_1 ще до подання позовної заяви ОСОБА_2 . Отже, відсутній предмет позову щодо визнання її спільною сумісною власністю подружжя та її поділу.

Крім того, апелянт просить звернути увагу, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не був легалізований в Україні, що є необхідною умовою для його визнання дійсним в Україні. ОСОБА_2 знала, що її шлюб з ОСОБА_1 розірваний 29.06.2020 в м. Дамаск, Сирійська Арабська Республіка. До 06 травня 2025 року, тобто більше ніж через 5 років після розірвання шлюбу, у неї не виникало питань щодо поділу майна з ОСОБА_1 , оскільки спорів щодо такого поділу у сторін не було. Фактично шлюбні відносини між сторонами були припинені у 2014 році, і з того часу сторони не проживають разом. А вже 10.08.2016 року ОСОБА_2 придбала за спільні сімейні кошти з відповідачем квартиру АДРЕСА_2 , в якій почала проживати, і про яку не зазначає у своїй позовній заяві.

Апелянт зазначає, що при розірванні шлюбу (більше 5 років тому) сторони дійшли згоди, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , залишається за відповідачем ОСОБА_1 , оскільки вона придбана ним за його особисті кошти, а квартира за адресою: АДРЕСА_3 , залишається за ОСОБА_2 . Вважає, що заява щодо поділу майна, яке не є спільним майном подружжя є не тільки безпідставною, а й подана із пропущенням строку позовної давності. Апелянт вважає, що строк позовної давності почав свій перебіг з 29.06.2020 року та закінчився 29.06.2023.

Також апелянт звертає увагу суду, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , була куплена 05.06.2009 за особисті кошти ОСОБА_1 , тому сам собою факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Апелянт наголошує, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову, враховуючи їх співмірність із заявленими вимогами, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, збалансованість інтересів сторін, а також інших учасників процесу. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Апелянт вважає, що Святошинський районний суд м. Києва, ухвалюючи заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частину квартири, не пересвідчився в тому, що квартира станом на сьогоднішній день дійсно належить відповідачу ОСОБА_1 . Суд фактично наклав арешт на квартиру, яка наразі належить зовсім іншій людині, що не має ніякого відношення до поділу майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та спричинить їй шкоду у праві користування та розпорядження своєю власністю

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалась.

В судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились. Від представника апелянта надійшло клопотання про розгляд справи без участі відповідача та представника.

Позивач про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

В провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Ухвалою суду від 14.05.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання.

12.05.2025 через систему «Електронний суд», до суду надійшла заява ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі, обґрунтована тим, що позивач просить суд визнати квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 42.10 кв. м спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в порядку поділу спільного майна подружжя право власності по 1/2 частки квартири за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 42.10 кв. м за кожним. Вважала, що квартира може бути відчужена без згоди позивачки на користь третіх осіб, що зробить неможливим виконання рішення суду.

Суд дійшов висновку про задоволення заяви позивача, обґрунтовуючи це тим, спірне майно може бути відчужене без згоди позивача на користь третіх осіб, а отже, у разі невжиття заходів забезпечення позову, це утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду. Суд також зазначив, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Суд посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17, де зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист прав позивача. Обраний спосіб забезпечення позову відповідає критеріям розумності, обґрунтованості та адекватності, а також не порушує принципів змагальності та процесуального рівноправ`я сторін. Між заходами забезпечення позову та предметом позову існує взаємозв`язок, що відповідає принципу співмірності.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.

Під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20).

У частині першій статті 150 ЦПК України наведено перелік видів забезпечення позову, серед яких у пункті 1 законодавець вирізняє накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

За змістом частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову заявниця (позивач) згідно з частиною 1 статті 151 ЦПК України мала надати докази щодо актуальності правового статусу майна, та належності квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності відповідачу ОСОБА_1 .

У разі сумнівів, суд мав можливість пересвідчитися у правовому статусі майна, здійснивши запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у підсистемі «Електронний суд».

Наведеного суд першої інстанції не врахував, фактичних обставин належності майна не встановив, перевірки правового статусу майна на час звернення із позовом та заявою про забезпечення не здійснив; не пересвідчитися в тому, що між сторонами дійсно виник спір щодо майна та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, та наклав арешт на квартиру, яка наразі належить іншій особі, що не є учасником провадження.

Як підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що додана апелянтом до скарги (а. с. 59 ), спірна квартира на підставі договору купівлі продажу від 05.02.2025, тобто до звернення позивача із позовом, відчужена на користь ОСОБА_4 .

Накладення арешту на майно особи, яка не є стороною у справі, не відповідає меті забезпечення позову - гарантувати виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог до відповідача, та порушує охоронювані законом інтереси дійсного власника.

Це вказує на те, що ані суд, ані позивач не дотримались принципу співмірності та зв`язку заходу забезпечення позову з предметом позовної вимоги, що є істотним недоліком при розгляді заяви про забезпечення позову. Застосування такого заходу є непропорційним втручанням у право особи, що не є учасником провадження, на мирне володіння своїм майном, що захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тлумачення якої неодноразово надавалось Європейським судом з прав людини.

За таких обставин, відсутні підстави для накладення арешту на вказане нерухоме майно, в зв`язку з чим ухвала суду підлягає скасуванню як помилкова, з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Філатової Ольги Сергіївни, в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 15 травня 2025 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 42,10 кв. м.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 липня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

А. М. Стрижеус

В. В. Саліхов