28.07.2025 Справа № 363/3171/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

судді Олійник С.В.,

за участі секретаря Онопрієнка І.О.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» про стягнення нарахованої та невиплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів у звязку порушенням строків їх виплати,

встановив:

10 червня 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Державного підприємства "Науково-дослідний інститут" Квант" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсацію втрати частини грошових коштів у звязку з порушенням терміну їх виплати.

Позивач просить суд стягнути з відповідача: заборгованість із заробітної плати в розмірі 179?989,50 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за два місяці 40?632,20 грн; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати 46?225,06 грн. Також позивач просить допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 6 січня 2016 року по 31 березня 2025 року. Трудовий договір було припинено на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП у зв`язку з невиплатою заробітної плати. На момент звільнення відповідачем не було проведено остаточного розрахунку, зокрема не виплачено заборгованість із заробітної плати за період з 1 січня 2021 року по 31 березня 2025 року в сумі 179?989,50 грн. Позивач посилається на положення статей 47 та 116 КЗпП України, згідно з якими роботодавець зобов`язаний провести остаточний розрахунок у день звільнення. Оскільки цього зроблено не було, відповідно до статті 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити позивачеві середній заробіток за весь час затримки виплати. Позивач просить стягнути середній заробіток за два місяці, виходячи із середньомісячної зарплати у розмірі 20?316,40 грн, що становить 40?632,20 грн. Крім того, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», позивачем заявлено вимогу про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати внаслідок порушення строків її виплати за період з січня 2021 року по березень 2025 року, у розмірі 46?225,06 грн.

Процесуальні дії та рішення у справі.

16 червня 2025 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, призначено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження.

Позиції учасників справи.

Позивач в позовній заяві просить розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представником відповідача ОСОБА_2 24 червня 2025 року до суду подано відзив, згідно якого позов визнає частково. Відповідач визнає основну заборгованість по заробітній платі в розмірі 179?989,50 грн, не оспорюючи її. Оскаржується лише розмір середньої заробітної плати, яка, на думку відповідача, розрахована неправильно з урахуванням вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку, що є одноразовими виплатами та не включаються до обчислення середнього заробітку згідно з п. 3 та п. 4 Порядку № 100. За його розрахунками, середньоденна заробітна плата становить 377,44 грн, а кількість робочих днів за квітеньтравень 43, тому загальний розмір середнього заробітку за затримку складає 16?229,92 грн. Щодо вимог про компенсацію втрати частини заробітної плати стверджує, що оскільки вже застосовано спеціальну відповідальність у вигляді середнього заробітку за затримку (ст. 117 КЗпП), то додаткова компенсація за Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» є безпідставною.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судових повісток, що підтверджується поштовим повідомленням. Тому на підставі ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини.

Судом встановлено, що у період з 06.01.2016 року 31.03.2025 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Науково-дослідний інститут «Квант». Зазначене підтверджується записами у трудовій книжці (а.с.6-9).

Наказом №123-к/тр від 31 березня 2025 року з посади сторожа відділу охорони бази відпочинку «Десна» Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» звільнено з роботи за власним бажанням, згідно із частиною 3 статті 38 КЗпП України у зв`язку з невиплатою заробітної плати. (а.с.13)

Згідно довідки Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» від 15 квітня 2025 року №86, загальна сума заборгованості підприємства перед позивачем із заробітної плати станом на дату звільнення складає 179989,50гривень. Заборгованість виникла за період з січня 2021 року по березень 2025 року. (а.с.10-12).

Із розрахунку, наданого позивачем в позовній заяві, середній заробіток за час затримки розрахунку за два місяці, виходячи із середньомісячного розміру за останні два місяці 20316,40 грн., становить 40632,20 гривень. (а.с.1-3).

Із розрахунку компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з січня 2021 року по березень 2025 року, який становить 46225,06 гривень. (а.с. 14-16)

Із розрахунку, наданого відповідачем у відзиві, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 до виплати складає 377,44 гривень, а за два місяці складає 16229,92 гривні.(а.с.21-23)

Застосовані норми права.

Щодо виплати заробітної плати.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною третьою вказаної статті передбачено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частиною п`ятою статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов `язань щодо оплати праці.

Відповідно до статті 24 КЗпП України, ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08лютого 1995року №100 (далі - Порядок №100). Згідно з пунктом 1 Порядку №100 цей нормативний акт застосовується, зокрема, інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

У пункті 2 Порядку № 100 зазначено, що середня заробітна плата обраховується, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Щодо виплати компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 положенням статті 233 КЗпП надане додаткове офіційне тлумачення, відповідно до якого у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати в зв`язку зі зростанням споживчих цін та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Відповідно до пунктів 4, 5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Мотиви та висновки суду.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, суд встановив, що позивач перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Науково-дослідний інститут «Квант» з 06.01.2016 року до 31.03.2025 року, що підтверджується відповідними доказами, наданими стороною позивача.

Згідно з довідкою відповідача № 86 від 15.04.2025 року, заборгованість по заробітній платі перед позивачем станом на день звільнення становила 179?989,50 грн.

Вказаний факт підтверджується письмовими доказами, поданими до матеріалів справи, а також визнається стороною відповідача, що зафіксовано у відзиві на позовну заяву.

Судом не встановлено жодних підстав для визнання даної заборгованості спірною або необґрунтованою. Зважаючи на викладене, вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд встановив факт невиплати позивачу належних сум у день звільнення з вини відповідача, що підтверджується матеріалами справи.

Позивачем подано розрахунок середньомісячної заробітної плати за лютий та березень 2025 року в сумі 20?316,40 грн, а середній заробіток за цей період позначено як 40?632,20 грн. Водночас позивач не врахував, що в цих місяцях нараховувалися також компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога, які мають разовий характер і не включаються до розрахунку середньої заробітної плати. Тому суд не бере до уваги розрахунок позивача.

Суд погоджується з розрахунком середньоденного заробітку, наданим відповідачем, оскільки він здійснений відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, а саме:із урахуванням фактично нарахованої заробітної плати позивачу за два останні місяці (лютий та березень 2025 року) без включення вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку;загальна сума заробітної плати за зазначений період становить 15?474,90 грн; кількість фактично відпрацьованих днів 41, що дає підстави для визначення середньоденного заробітку у розмірі 377,44 грн; кількість робочих днів у період з 01.04.2025 по 31.05.2025 становить 43 дні, відповідно, сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні становить 16?229,92 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати з урахуванням індексу споживчих цін, суд встановив, що відповідачем не дотримано встановлених законодавством строків виплати заробітної плати позивачеві, відповідачем не здійснювалась виплата заробітної плати позивачеві в повному обсязі протягом тривалого періоду, а саме: з січня 2021 року по березень 2025 року включно.

Факт наявності заборгованості за вказаний період підтверджується наданими позивачем документами (довідками, розрахунками, розрахунковими листками), які не були спростовані відповідачем.

Відповідач, у свою чергу, не надав доказів повної або часткової виплати зазначеної заборгованості, а також не заперечував розмір основної суми невиплаченої заробітної плати.

Відтак, період невиплати заробітної плати з січня 2021 року по березень 2025 року підлягає врахуванню при обчисленні розміру компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №?159 від 21.02.2001 року.

Позивачем подано розрахунок суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, який становить 46?225,06 гривень.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок індексації заробітної плати, дійшов висновку, що він не відповідає вимогам законодавства щодо порядку здійснення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. У зв`язку з цим, такий розрахунок не може бути покладений в основу судового рішення без відповідного уточнення.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини доходів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №?159 від 21.02.2001 року, компенсація розраховується, виходячи з індексу споживчих цін, який обчислюється з місяця, наступного за місяцем, коли мала бути виплачена заробітна плата. Тобто, у випадку нарахування заробітної плати за січень 2021 року, індексація повинна проводитися з березня 2021 року.

У зв`язку з цим, наданий позивачем розрахунок потребує приведення у відповідність до зазначених нормативно-правових актів та фактичних даних щодо індексу інфляції в кожному місяці прострочення.

Судом встановлено, що заробітна плата працівнику не виплачувалась за період із січня 2021 року по березень 2025 року. Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці», працівнику у разі несвоєчасної виплати належних сум проводиться компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, що розраховується з урахуванням індексу інфляції за відповідні періоди.

Суд не погоджується з наведеним розрахунком, оскільки встановлено, що при його здійсненні позивачем неправильно визначено період, за який підлягає нарахуванню компенсація. Згідно з положеннями Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №?159 від 21 лютого 2001 року, індексація проводиться з місяця, наступного за місяцем, у якому мала бути виплачена заробітна плата, до місяця фактичного розрахунку. У зв`язку з цим зазначена сума не може бути взята судом до уваги, оскільки не відповідає вимогам чинного законодавства.

Суд бере до уваги офіційні індекси інфляції, оприлюднені Державною службою статистики України, а саме індекси споживчих цін за період з березня 2021 року по березень 2025 року включно. Так, індекси інфляції по місяцях за вказаний період становили:

у 2021році - березень -101,70%, квітень -100,70%, травень -101,30%, червень - 100,20%, липень -100,10%, серпень 99,80%, вересень-101,20%, жовтень -100,90%, листопад - 100,80%, грудень 100,60%;

у 2022 році січень 101,30%, лютий -101,60%, березень -104,50%, квітень -103,10%, травень -102,70%, червень 103,10%, липень -100,70%, серпень 101,10%, вересень-101,90%, жовтень -102,50%, листопад 100,70%, грудень 100,70%;

у 2023 році: січень 100,80%, лютий -100,70%, березень -101,50%, квітень -100,20%, травень -100,50%, червень 100,80%, липень 99,40%, серпень 98,60%, вересень-100,50%, жовтень -100,80%, листопад 100,50%, грудень 100,70%;

у 2024 році: січень 100,40%, лютий -100,30%, березень -100,50%, квітень -100,20%, травень -100,60%, червень 102,20%, липень 100,00%, серпень 100,60%, вересень-101,50%, жовтень -101,80%, листопад 101,90%, грудень 101,40%;

у 2025 році: січень 101,20%, лютий -100,60%, березень -101,50%.

Після проведення перевірки розрахунків судом здійснено їх уточнення відповідно до вимог чинного законодавства, що підтверджується правильним визначенням суми до стягнення, розмір якого складає 41783,83гривні.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати підлягають задоволенню частково в сумі 41?783,83 грн.

Посилання відповідача на те, що стягнення з нього як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, так і компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, є подвійною відповідальністю, суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що зазначені виплати мають різну правову природу. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні стягується на підставі ст. 117 КЗпП України як спеціальний вид відповідальності роботодавця, яка настає виключно у разі несвоєчасного розрахунку при звільненні. Компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати передбачена Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», та має компенсаційний характер, покликаний відновити фактичну вартість виплати в умовах інфляції. Отже, йдеться про дві самостійні правові підстави, застосування яких не є подвійною відповідальністю в розумінні закону, а виступає реалізацією державних гарантій у сфері оплати праці та соціального захисту працівника. Таким чином, заявлені позивачем вимоги не є дублюванням одного виду відповідальності, а підстави для їх задоволення є різними як за юридичною природою, так і за періодом, за який нараховується кожна з виплат.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також встановивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з урахуванням правовідносин, що випливають із встановлених обставин, та застосовних правових норм, розглянувши спір між сторонами з підстав, зазначених у позові, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Підлягає стягненню з відповідача на користь позивача:заборгованість із заробітної плати в сумі 179?989,50 гривень; середній заробіток за час затримки виплати при звільненні за два місяці в сумі 16?229,92 гривень; компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати в сумі 41?783,83 гривень.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України) судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі повного задоволення позову на відповідача; у разі відмови у позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» щодо позовних вимог у розмірі 179?989,50 грн.

Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог.

Позовні вимоги заявлені у розмірі 266?846,76 грн. З них судом задоволено 238?003,25 гривень, що становить 89,19% від загальної суми позову.

Оскільки позивач при зверненні до суду не сплачував судовий збір, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у пропорційному розмірі.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору у даній категорії справ становить 1% від ціни позову. 1% від задоволеної частини позову (238?003,25 гривень) становить 2?380,03 гривень. Враховуючи пропорційне задоволення позову (89,19%), з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 2?122,75 грн.

Щодо процесуальних питань, пов`язаних і виконанням рішення суду.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 №13 допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати не більше ніж за один місяць.

Керуючись ст. ст. 141, 258, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» про стягнення нарахованої та невиплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів у звязку порушенням строків їх виплати задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» на користь ОСОБА_1 нараховану і невиплачену заробітну плату в розмірі 179989 (сто сімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят дев`ять) гривень 50 копійок; середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 16229 (шістнадцять тисяч двісті двадцять дев`ять) гривень 92 копійок,компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати з урахуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) у розмірі 41783 (сорок одну тисячу сімсот вісімдесят три) гривні, 83 копійки.

Стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» на користь держави судовий збір у розмірі 2122 (дві тисячі сто двадцять дві) гривні 75 копійок.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» на користь ОСОБА_1 розміру не виплаченої заробітної плати за один місяць.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня вручення рішення суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя С.В. Олійник