ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 липня 2025 року

м.Харків

справа № 643/11452/24

провадження № 22-ц/818/1994/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

розглянувши у порядку в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2024 року, постановлене під головуванням судді Скотаря А.Ю,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив обставини, які мають значення для справи, не вірно оцінив докази. Зазначає, що договір про надання послуг між сторонами не укладався. Факт здійснення платежу із загальним формулюванням оплата за юридичні послуги не може вважатися єдиним достатнім доказом укладення усного договору про надання послуг, а потребує комплексу доказів. Стверджуючи про факт укладання договору про надання послуг, відповідачка не надала належних доказів, що підтверджують подію. Крім того в рішенні суду не зазначені докази, на підставі яких суд встановив факт укладання між сторонами договору.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існували договірні відносини і кошти отримані відповідачкою в зв`язку з виконанням цих зобов`язань, тобто не мають характеру безпідставно отриманих, оскільки договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них положення ст. 1212 ЦК України.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була досягнута усна домовленість про надання позивачеві правової допомоги.

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, вид діяльності 69.10 діяльність у сфері права (а.с. 14, 15).

З платіжної інструкції від 20.06.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 здійснив перерахунок коштів на ім`я одержувача «ФОП ОСОБА_3 » у розмірі 61500,00 грн 20.06.2024 року. Призначення платежу оплата за юридичні послуги (а.с. 6).

Відповідно до вимоги позивача, адресованої відповідачу, ОСОБА_1 просив повернути грошові кошти у розмірі 61500,00 грн, які 20.06.2024 року помилково сплачені ним на поточний рахунок відповідача. Вимога відповідачкою не отримана (а.с.7, 9).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачка є фізичною особою-підприємцем, з якою позивач досяг усної домовленості про укладення договору в письмовій формі про надання юридичних послуг. На підставі зазначеної домовленості позивач сплатив відповідачці грошові кошти в розмірі 61500,00 грн шляхом безготівкового перерахування на її банківський рахунок. Але у подальшому договір між сторонами укладений не був, позивач не отримав від відповідачки жодної послуги. У зв`язку з цим просив стягнути з відповідачки безпідставно набуті кошти.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України, правочин може вичинятися усно або в письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч.2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Отже, системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1 , ст. 205, ч. 1 ст. 206, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Частиною другою статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Набуття однією із сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно позивачу.

Разом з тим, договір є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, висновками експертів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Матеріали справи свідчать про те, що сторони домовились про укладання договору про надання юридичних послуг.

Згідно тексту платіжної інструкції від 20.06.2024 року, вбачається, що ОСОБА_1 перерахував на рахунок ФОП ОСОБА_2 суму у розмірі 61500,00 грн призначення платежу «оплата за юридичні послуги».

Проте даних про укладення договору та його виконання матеріали справи не містять.

Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Позивач наполягав на тому, що договір між сторонами мав бути укладений в письмовій формі та зазначив, що жодних послуг не отримав.

02.07.2024 року позивач звернувся до відповідачки із заявою про повернення безпідставно збережених коштів.

Заперечуючи проти позову, відповідачка зазначила, що договір був укладений в усній формі та обумовлені ними послуги надані нею в повному обсязі.

Разом з тим доказів укладення договору та надання послуг відповідачкою суду не надано.

Колегія суддів вважає, що оскільки доказів укладення та виконання договору про надання послуг не надано, кошти сплачені позивачем в якості авансу підлягають стягненню з відповідачки як безпідставно набуті.

Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини по справі та помилково дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача коштів отриманих відповідачем, як розрахунок за юридичні послуги і не є безпідставно набутими.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

У зв`язку з вищезазначеним апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог та стягнення коштів у розмірі 61 500 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позову у розмірі 1211,20 грн. та апеляційної скарги у розмірі 1816,80 грн., а всього 3028 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 61 500 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3028 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина