УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року

м. Київ

справа № 161/7986/25

провадження № 61-9478ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д., розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ? ОСОБА_2 на постанову Волинського апеляційного суду від 18 червня 2025 року; касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ? ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 23 червня 2025 року за заявами ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року ОСОБА_3 звернулася до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

У квітні 2025 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони суб`єктам, уповноваженим на вчинення реєстраційних дій, вчиняти будь-які дії та вносити будь-які відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки, площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:2050, що розташована за адресою: с. Лище, Луцький р-н, Волинська область, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 квітня 2025 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про забезпечення позову відмовлено.

Залишаючи без задоволення заяву, суд першої інстанції зробив висновок, що представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 не доведено, що невжиття вказаних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому. Крім того, представником позивача не надано доказів, що заходи забезпечення позову необхідні. Суд першої інстанції вказав, що наявність між сторонами спору з приводу витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, не може свідчити про фактичну можливість відповідача реалізувати спірну земельну ділянку.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 оскаржила її в апеляційному порядку.

Постановою Волинського апеляційного суду від 18 червня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задоволено.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 квітня 2025 року скасовано.

Ухвалено нове судове рішення, яким заяву представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено.

Заборонено суб`єктам, уповноваженим на вчинення реєстраційних дій, вчиняти будь-які дії та вносити будь-які відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки, площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:2050, що розташована за адресою: с. Лище, Луцький р-н, Волинська область, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що предметом позову є витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, а тому дійшов висновку що невжиття заходів забезпечення позову відносно майна, яке є спірним у цій справі, може утруднити або зробити неможливим реальне виконання рішення суду, у випадку задоволення позовних вимог.

Крім того, у травні 2025 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернулася до судуіз заявою про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 та будь-яким іншим особам вести підготовчі, будівельні роботи на земельній ділянці, площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:2050, що розташована за адресою: с. Лище, Луцький р-н, Волинська область, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, використовувати земельну ділянку іншим чином та вживати заходи щодо прийняття будівлі в експлуатацію, у тому числі подавати відповідні документи до органів державного архітектурно-будівельного контролю.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2025 року заяву представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено частково.

Заборонено ОСОБА_1 та будь-яким іншим особам вести будівельні роботи на земельній ділянці, площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:2050, що розташована за адресою: с. Лище, Луцький р-н, Волинська область, з цільовим призначеннямдля будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Копію ухвали направлено Луцькому відділу Державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) для забезпечення виконання ухвали та вжиття заходів, передбачених даною ухвалою.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 оскаржила її в апеляційному порядку.

Постановою Волинського апеляційного суду від 23 червня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення. Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2025 року залишено без змін.

Задовольняючи частково заяву, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що доводи заяви про забезпечення позову свідчать про те, що невжиття вказаних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому, так як відповідачем отримано дозвільні документи на виконання будівельних робіт на спірній земельній ділянці. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 та будь-яким іншим особам вести підготовчі та будівельні роботи на спірній земельній ділянці є співмірними заявленим позовним вимогам та цілком відповідають характеру спірних правовідносин.

23 липня 2025 року до Верховного Суду через систему «Електронний суд» представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано касаційну скаргу, в якій просить постанову суду апеляційної інстанції від 18 червня 2025 року скасувати, ухвалу суду першої інстанції від 29 квітня 2025 року залишити в силі.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що постанова суду апеляційної інстанції про забезпечення позову не відповідає вимогам ЦПК України.

Представник заявника зазначає, що доводи заяви про забезпечення позову не свідчать про те, що невжиття вказаних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому. Вказує, що посилання у заяві про забезпечення позову на потенційну можливість вчинення дій без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Вважає, що позивачем не наведено обставин та не надано доказів, що заходи забезпечення позову необхідні, а висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються виключно на припущеннях щодо потенційного відчуження спірного майна.

24 липня 2025 року до Верховного Суду через систему «Електронний суд» представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 також подано касаційну скаргу, в якій просить ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 23 червня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про забезпечення позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що ухвала суду першої та постанова суду апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ЦПК України.

Представник заявника зазначає, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси всіх учасників справи, а не лише позивача. Вказує, що заборона на виконання будівельних робіт на спірній земельній ділянці є непропорційним обмеженням права власності відповідача. Вважає, що вказані заходи забезпечення позову можуть бути вжиті в межах розгляду справи за позовом особи, яка наділена правом на витребування майна із незаконного володіння.

Перевіривши доводи касаційних скарг та дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень колегія суддів вважає, що у відкритті касаційних проваджень у справі слід відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Частиною першою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Щодо оскарження постанови Волинського апеляційного суду від 18 червня 2025 року

Судами попередніх інстанцій встановлено, що предметом спору є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Встановивши, що предмет позову у даній справі є взаємопов`язаним зі способом забезпечення позову, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони суб`єктам, уповноваженим на вчинення реєстраційних дій, вчиняти будь-які дії та вносити будь - які відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо спірної земельної ділянки.

Верховний Суд взяв до уваги посилання представника заявника у касаційній скарзі щодо того, що висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються виключно на припущеннях щодо потенційного відчуження спірного майна.

При цьому Верховний Суд наголошує, що оскільки спірне нерухоме майно, як об`єкт цивільних прав, не вилучене та не обмежене в обороті, ризик відчуження даного майна за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним. Загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду наявні тоді, коли у сторони спору до його вирішення є можливість розпорядитися об`єктом прав, що став предметом спору. Відчуження нерухомого майна на користь третіх осіб, або його обтяження іншим чином, може призвести до того, що ОСОБА_3 не зможе реалізувати своє право на ефективний судовий захист, у випадку задоволення її позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Оскільки у заяві про забезпечення позову представником позивача порушується питання про заборону вчиняти дії саме відносно майна, яке є спірним у цій справі, суд апеляційної інстанціїдійшов правильного висновку, що вказані заходи забезпечення позову є співмірними заявленим позовним вимогам, цілком відповідають характеру спірних правовідносин і ніяким чином не порушують права учасників спору, а навпаки, зможуть забезпечити рівність таких прав.

Заборона суб`єктам, уповноваженим на вчинення реєстраційних дій, вчиняти будь - які дії та вносити будь-які відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо спірної земельної ділянки є достатнім та дієвим способом захисту прав та інтересів позивача, охорони його матеріально-правових інтересів, оскільки, гарантуватиме реальне виконання рішення суду, у випадку задоволення позовних вимог, а також унеможливлює відчуження майна на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно.

Крім того, інтереси та права відповідача таким забезпеченням не будуть порушені або обмежені, оскільки заходи забезпечення позову мають виключно тимчасовий характер і після вирішення спору по суті вони будуть скасовані, а, у випадку ухвалення рішення не на користь позивача, відповідач і надалі зможе реалізувати свої права стосовно майна, яке на цей момент є спірним.

Обрання належного, відповідного предмету спору, заходу забезпечення позову сприяє дотриманню принципу співвіднесення виду заходу до забезпечення позову з заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Верховний Суд зазначає, що співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову для ОСОБА_1 та невжиття таких для ОСОБА_3 , свідчить про те, що заборона суб`єктам, уповноваженим на вчинення реєстраційних дій, вчиняти будь-які дії та вносити будь-які відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо спірної земельної ділянки є менш обтяжливим для відповідача, ніж невжиття заходів забезпечення, що може призвести до негативних наслідків для позивача щодо реалізації ним права на виконання судового рішення про витребування майна.

Отже, суд апеляційної інстанції, встановивши наявність прямого зв`язку між запропонованим позивачем заходом забезпечення позову і предметом позову, існування реальної загрози відчуження майна, дійшов обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Щодо оскарження ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2025 року та постанови Волинського апеляційного суду від 23 червня 2025 року

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем отримано дозвільні документи на виконання будівельних робіт на спірній земельній ділянці.

Верховний Суд погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно того, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачу та будь-яким іншим особам вести підготовчі та будівельні роботи на спірній земельній ділянціможе істотно ускладнити чи унеможливитиефективний захист прав позивача, у випадку задоволення позовних вимог.

Проведення будівництва на спірній земельній ділянці ускладнить подальше виконання рішення суду, у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , враховуючи предмет спору та зміст позовних вимог,у межах одного судового провадження без нових звернень до суду.

Верховний Суд взяв до уваги посилання представника заявника у касаційній скарзі, що заборона на виконання будівельних робіт на спірній земельній ділянці є непропорційним обмеженням права власності відповідача.

Однак Верховний Суд наголошує, що саме відповідач повинен довести неспівмірність заходів забезпечення. Крім того, ОСОБА_1 не позбавлена права, за наявності передбачених законом підстав (глава 10 розділу І ЦПК України), ініціювати перед судом питання про заміну одного заходу забезпечення позову іншим, скасування заходів забезпечення позову, відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Верховний Суд зазначає, що за обставинами цієї справи вказаний судами захід забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами, який спрямований на збереження існуючого становища у спірних правовідносинах до завершення розгляду справи.

Обрані позивачем заходи забезпечення позову безпосередньо співвідносяться з предметом позову, і тому вжиті судом заходи забезпечення позову спроможні забезпечити фактичне виконання судового рішення, у разі задоволення позову.

При цьому, Верховний Суд наголошує, що вжиті заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, а питання обсягу прав заявника на витребування майна із незаконного володіння підлягає встановленню під час розгляду справи по суті.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 914/970/18, від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20).

Верховний Суд взяв до уваги посилання представника заявника у касаційній скарзі щодо того, що вказані заходи забезпечення позову можуть бути вжиті у межах розгляду справи за позовом особи, яка наділена правом на витребування майна із незаконного володіння, однак доводи спростовуються вищенаведеним.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм права, не свідчать про порушення норм процесуального права, не спростовують правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційних скарг та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарги є необґрунтованими, правильне застосовування судами попередніх інстанції норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційних скаргах доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 ? ОСОБА_2 на постанову Волинського апеляційного суду від 18 червня 2025 року; за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 ? ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 23 червня 2025 року за заявами ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник