ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7000/25 Справа № 185/4572/24 Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М. М. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.

суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

- за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

19.04.2024 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, в якому просив стягнути з Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди 450000,00 грн та судові витрати по справі.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2025 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з держави Україна на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 450 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

22.05.2025 рокувід Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області надійшла апеляційна скарга, в якій ставиться вимога про скасування рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2025 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги зазначено, що судом дії ГУНП незаконними не визнавались, а тому ГУНП діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також, зазначає, що позивачем не доведено у належний процесуальний спосіб фактів настання моральної шкоди, протиправності дій, що призвели до неї, а також наявності між цими фактами причинно-наслідкового зв`язку.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України не надходило.

СУДОВІ ВИКЛИКИ

Сторони належним чином повідомлені про день та час розгляду справи (том 2, а.с.72-73).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення сторін, які з`явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

14 квітня 2018 року органом досудового розслідування, Павлоградським відділом поліції ГУНП в Дніпропетровській області внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000937 відносно ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.

29 жовтня 2018 року за наслідками розгляду матеріалів кримінального провадження N?0000937 від 14 квітня 2018 року слідчим СВ Павлоградського РВП ГУНП в Дніпропетровській області лейтенантом поліції Гранатир К.Ю., позивачу, ОСОБА_1 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.263 КК України.

31 жовтня 2018 року ухвалою слідчого судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області Юдіної С.Г. у кримінальному провадженні №0000937 від 14 квітня 2018 року відносно позивача застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на два місяці строком до 29 грудня 2018 року та на нього були покладені такі обов?язки: заборонити ОСОБА_1 залишати приміщення квартири АДРЕСА_1 , в якій він проживає, з 20.00 год по 06.00 год; прибувати по першому виклику до службової особи на визначений ним час.

24 січня 2019 року старшим слідчим СВ Павлоградського ВП ГУНІ в Дніпропетровській області капітаном поліції Калініним О.В. був складений обвинувальний акт у кримінальному провадженні N?0000937 від 14 квітня 2018 року відносно ОСОБА_1 , який був направлений до розгляду до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2022 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред?явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1.ст 263 КК України, та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, запобіжний захід ОСОБА_1 у вигляді домашнього арешту не продовжувався.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2022 року, який вступив в законну силу 03 квітня 2023 року, залишено без змін.

Таким чином, позивач незаконно перебував під кримінальним переслідуванням та судом з 29 жовтня 2018 року до 03 квітня 2023 року, а саме, 53 місяці та 5 днів.

Суд вважає, що позивачем за допомогою належних і допустимих доказів було доведено завдання йому моральної шкоди перебуванням під слідством і судом тривалий час.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить з того, що відшкодування моральної шкоди не повинно приводити до безпідставного збагачення позивача.

Законодавчо встановлено мінімальний розмір моральної шкоди, але законодавцем не встановлено заборони щодо стягнення моральної шкоди в більшому розмірі.

Позивач визначаючи строк за який підлягає відшкодуванню моральна шкода зазначає з 29.10.2018 року по 03.04.2023 року, тобто 53 місяці і 5 днів, та за таких обставин, мінімальна сума, яка підлягатиме стягненню на користь позивача в якості моральної шкоди, буде дорівнювати 53 місяці і 5 днів * 8000,00 грн (розмір однієї МЗП) = 425133,33 грн.

Позивач просить стягнути компенсацію моральної шкоди у сумі 450000 грн. Враховуючи ступень тяжкості кримінального правопорушення, яке було інкриміновано позивачу, тривалий час перебування під слідством і судом, те, що позивач був вимушений змінити своє життя та віднаходити можливості для захисту і вчинювати додаткові дії, викликані кримінальним переслідуванням, те, що свідком обставин була дитина позивача, суд вважає що розмір компенсації моральної шкоди 450000,00 грн є співмірним пережитим стражданням позивача та не повинен призвести до його безпідставного збагачення і буде адекватним розміром для відшкодування завданої шкоди. За таких обставин, суд першої інстанції вважає що позов в цій частині підлягає задоволенню.

Позивач просив крім іншого стягнути з Державного бюджету України на його користь судові витрати на правничу допомогу по кримінальному провадженню №0000937 у розмірі 15000 грн. В обґрунтування цієї вимоги надав докази, саме: договір про надання правової допомоги від 20.01.2020 року, ордер, акт виконаних робіт від 05.04.2023 року, та квитанцію про сплату 15000,00 грн.

Однак, суд вважає за необхідне відмовити у задоволення цієї вимоги з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 118 Кримінального процесуального кодексу України Процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів, виготовленням дублікатів і копій документів.

Тобто вищевказані витрати відносяться до питання розподілу процесуальних витрат у кримінальній справі, а тому ця вимога не підлягає задоволенню в даній цивільній справі.

З таким висновком погоджується й колегія суддів апеляційного суду з огляду на таке.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачу заподіяно моральну шкоду і він має право на її відшкодування.

Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Виходячи з цих обставин, а також із засад розумності, виваженості та справедливості, беручи до уваги факт негативних наслідків, які були спричинені позивачу, у зв`язку із діями органів поліції, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір компенсації моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок Державного бюджету України, на рівні 450 000 грн.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди із рішенням суду.

При таких обставинах апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 липня 2025 року (а.с.70) задоволено клопотання Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській областіта відстрочено сплату судового збору у розмірі 10125,00 грн. до ухвалення рішення у справі, судовий збір підлягає стягненню з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області () на користь держави судовий збір у розмірі 10125 (десять тисяч сто двадцять п`ять ) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення виготовлено 29.07.2025 року.

Судді: