КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №759/2039/24 Головуючий у І інстанції - Журибеда О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментам, неустойки, інфляційних втрат та 3% річних,-

установив:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментам, неустойки, інфляційних втрат та 3% річних.

Свої вимоги мотивувала тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 14 січня 2021 року рішенням суду розірваний.

За час перебування у шлюбі у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

30 вересня 2020 року між нею та відповідачем було укладено договір про участь у вихованні та утриманні дитини, відповідно до якого відповідач виплачує аліменти на утримання спільної доньки у розмірі 25% від грошового забезпечення.

З жовтня 2020 року відповідач щомісяця сплачував аліменти на утримання дитини, але за власним розрахунком і на власний розсуд.

У зв`язку з розгляд справи за позовом ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, їй стало відомо про офіційний дохід останнього, а отже вважає, що відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання за договором, оскільки сплачував аліменти у розмірі, який не відповідає твердій грошовій сумі рівні 25% від його грошового забезпечення, або будь якого іншого доходу щомісяця, як зазначено у договорі.

У вересні 2023 року вона звернулась до приватного нотаріуса Бахмут І.М. із заявою про вчинення виконавчого напису, щодо договору про участь у вихованні та утриманні дитини від 30 вересня 2020 року за реєстровим №564.

05 вересня 2023 року її представником - адвокатом Марковою А.В, було направлено приватному нотаріусу Бахмут І.М, адвокатський запит та її заяву про вчинення виконавчого напису.

21 вересня 2023 року приватний нотаріус Бахмут І.М, у відповідь на запит надала пояснення, щодо неможливості вчинення виконавчого напису.

Отже, вважає, що станом на дату подання позовної заяви, заборгованість відповідача зі сплати аліментів на утримання дитини за період з жовтня 2020 року по квітень 2023 року включно становить 136701, 99 грн. Окрім того, просила стягнути пеню, інфляційні втрати, 3% річних за несплату аліментів за період з жовтня 2020 року по квітень 2023 року.

З врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила суд, стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 287598, 66 грн. на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на її користь неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі 287598, 66 грн. на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на її користь інфляційні втрати у розмірі 41856, 32 грн. та 3% річних у розмірі 13759, 51 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року у задоволенні зазначеного вище позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалася на те, що відповідно до договору про участь у вихованні та утриманні дитини, відповідач сплачував аліменти їй особисто на її банківський рахунок.

Відрахування аліментів на її користь з місця роботи відповідача не проводились.

Судом першої інстанції було проігноровано виписки з її банківського рахунку, де чітко видно розмір коштів, які їй надходили, як аліменти на утримання дитини від відповідача.

Крім того, вказує, що судом першої інстанції не було враховано той факт, що у відповідача є ще троє інших дітей, а всього разом четверо дітей разом із їх спільною донькою, на утримання яких він також сплачує аліменти: перша дитина - син ОСОБА_4 (матір - ОСОБА_5 ); друга дитина - донька ОСОБА_3 (матір - ОСОБА_1 ); третя дитина - син ОСОБА_6 (матір - ОСОБА_7 ); четверта дитина - син ОСОБА_3 (матір - ОСОБА_7 ).

Наявні у матеріалах справи докази достовірно та об`єктивно вказують на те, що відповідач не сплачував аліменти у тому розмірі, який зазначений у договорі.

Отже, вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що відповідачем була погашена заборгованість зі сплати аліментів, оскільки належними та допустимими доказами це не підтверджується.

Просила суд, скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 надав пояснення в обґрунтування яких зазначив, що він, не допускаючи порушення прав дитини та норм чинного законодавства, виконував умови договору про участь у вихованні та утриманні дитини від 30 вересня 2020 року №564, а позивач приймала його виконання.

При цьому, він сплачував на рахунок позивача більші суми ніж були визначені договором, оскільки, відповідно до довідки Департаменту соціального забезпечення Міністерства Оборони України №220/13/40 від 02 січня 2025 року вказано суми його грошового забезпечення за період з 01.10.2020 по 30.11.2024, та вказано суми сплачених ним аліментів за період березня 2024 року по грудень 2024 року у загальному розмірі 357964,76 грн.

Таким чином, зазначає, що оскільки у нього перед позивачем відсутній борг по сплаті аліментів, то і відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який 14 січня 2021 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва розірваний.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась донька ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 21 лютого 2018 року.

Спільна дитина сторін, після розірвання шлюбу сторін стали проживати разом із позивачем.

30 вересня 2020 року між сторонами було укладено договір про участь у вихованні та утриманні дитини, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бахмут І.М. за реєстровим №564, що підтверджується копією відповідного договору.

Пунктом 4.3. договору сторони узгодили, що сплата аліментів здійснюється батьком в твердій грошовій сумі рівній 25% від грошового забезпечення, або будь якого іншого доходу щомісяця.

Відповідно до п. 6.6. договору, у разі невиконання батьком своїх зобов`язань, щодо сплати аліментів, аліменти можуть бути стягнені на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Пунктом 6.3. договору визначено, що усі спори між сторонами вирішуються шляхом переговорів. У випадку, якщо переговори не досягли успіху, спір передається на розгляд до суду за місце проживання матері дитини.

Зі змісту витребуваної судом довідки наданої Департаментом соціального забезпечення МОУ від 25 вересня 2024 року №220/13/7960 про грошове забезпечення ОСОБА_2 за період з 01 жовтня 2020 року по 31 травня 2024 року вбачається наступний дохід ОСОБА_2 : за жовтень 2020 року в загальній сумі 43599, 22 грн.; за листопад 2020 року 0 22550, 39 грн., грудень 2020 року - 23960, 39 грн.; січень 2021 року - 22557.91 грн.; лютий 2021 року - 22655.52 грн.; березень 2021 року - 22655.52 грн.; квітень 2021 року - 22655.52 грн.; травень 2021 року - 23430.51 грн.; червень 2021 року - 47482.11 грн.; липень 2021 року 23776.01 грн.; серпень 2021 року - 23416.93 грн.; вересень 2021 року - 23900.63 грн.; жовтень 2021 року - 23900.63 грн.; листопад 2021 року - 24862.93 грн.; грудень 2021 року - 39040.08 грн.; січень 2022 року - 11004.24 грн.; лютий 2022 року - 48766.64 грн.; березень 2022 року - 36853.19 грн.; квітень 2022 року - 37646.85 грн.; - травень2022 року - 61840.40 грн.; червень 2022 року - 62081.06; липень 2022 року - 62185.26 грн.; серпень 2022 року - 62234.05 грн.; вересень 2022 року - 93617.90 грн.; жовтень 2022 року - 62449.85 грн.; листопад 2022 року - 62449.85 грн.; грудень 2022 року - 62592.85 грн.; січень 2023 року - 62638.88 грн.; лютий 2023 року - 61168.05 грн.; березень 2023 року - 48793.05 грн.; квітень 2023 року - 48793.05 грн.; травень 2023 року - 97586.10 грн.; червень 2023 року - 48793.05 грн.; липень 2023 року - 48793.05 грн.; серпень 2023 року - 48793.05 грн.; вересень 2023 року -49491.00 грн.; жовтень 2023 року - 49491.00 грн.; листопад 2023 року - 49491.00 грн.; грудень 2023 року - 91882.00 грн.; січень 2024 року - 7100.00 грн.; лютий 2024 року - 498608.47 грн.; березень 2024 року - 58423.42 грн.; квітень 2024 року - 59895.92 грн.; травень 2024 року - 101171.40 грн.

Згідно виписки по картці/рахунку ( НОМЕР_2 ) ОСОБА_1 за період з 01 жовтня 2020 року по 26 липня 2024 року вбачається наступні надходження від ОСОБА_2 з коментарем до платежів «аліменти»: 05.05.2023 року - 6020, 00 грн.; 04.06.2023 року - 6020, 00 грн.; 07.07.2023 року - 6020, 00 грн.; 03.08.2023 року - 6030, 00 грн.; 03.09.2023 року - 6030, 00 грн.; 06.10.2023 року - 6100, 00 грн.; 03.05.2024 року - 6300, 00 грн.; 05.06.2024 року - 6500, 00 грн.; 02.03.2022 року - 5000, 00 грн.; 22.03.2022 року - 7500, 00 грн.; 02.04.2022 року - 6975, 00 грн.; 03.05.2022 року - 7000, 29 грн.; 03.06.2022 року - 7025, 67 грн.; 05.07.2022 року - 7000.29 грн.; 20.08.2022 року - 7000.29 грн.; 09.09.2022 року - 7000.00 грн.; 11.10.2022 року - 7000.00 грн.; 03.11.2022 року - 7500.00 грн.; 06.12.2022 року - 7800.00 грн.; 10.01.2023 року - 7800.00 грн.; 03.02.2023 року - 7600.00 грн.; 05.03.2023 року - 6000.00 грн.; 08.04.2023 року - 6010.00 грн.;07.02.2021 року - 5000.00 грн.; 03.03.2021 року - 5000.00 грн.; 02.04.2021 року - 5000.00 грн.; 11.05.2021 року - 5000.00 грн.; 11.05.2021 року - 200.00 грн.; 08.06.2021 року - 5000.00 грн.; 12.07.2021 року - 5000.00 грн.; 09.08.2021 року - 5000.00 грн.; 07.09.2021 року - 5000.00 грн.; 07.10.2021 року - 5000.00 грн.; 12.11.2021 року - 5000.00 грн.; 06.12.2021 року - 5000.00 грн.; 01.01.2022 року - 3000.00 грн.; 15.01.2022 року - 2000.00 грн.; 06.02.2022 року - 5000.00 грн.

В той же час, зі змісту копії довідки Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України від 02 січня 2025 року №220/13/40 про грошове забезпечення ОСОБА_2 за період з 01 жовтня 2020 року по 30 листопада 2024 року, відповідачем сплачено аліменти за період березня 2024 року по грудень 2024 року у загальному розмірі 357964, 76 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що довідка про грошове забезпечення від 02 січня 2025 року №220/13/40, спростовує доводи позивача, щодо наявності у відповідача заборгованості зі сплати аліментів за п. 3.4. договору про участь у вихованні та утриманні дитини за жовтень 2023 року та липень 2024 року, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що зобов`язання зі сплати аліментів, передбачених п. 4.3. договору про участь у вихованні та утриманні дитини, у спірні періоди, виконані відповідачем належним чином.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки, щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Відповідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За положеннями ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується (ч.1 ст.189 СК України).

Судом встановлено, що між сторонами було укладено договір про участь у вихованні та утриманні їх спільної дитини, що містить в собі визначений розмір та строки виплати аліментів.

Такий договір є нотаріально посвідченим, а саме посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №3824, що свідчить про те, що сторонами дотримано умови та порядок укладання такого договору.

Крім того, в рамках судової справи №759/770/23 предметом спору було зменшення розміру аліментів, який установлений договором про участь у вихованні та утриманні дитини, який було посвічено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бахмут І.М. від 20 вересня 2020 року та зареєстровано в реєстрі за №564 з 25% до 12,5%.

Рішенням Святошинський районний суд м. Києва від 22 червня 2023 року по справі №759/770/23 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було залишено без задоволення, рішення Святошинський районний суд м. Києва від 22 червня 2023 року залишено без змін.

Як вбачається, зазначеними рішення встановлено, що у ОСОБА_2 , окрім його спільної доньки з ОСОБА_1 , є ще троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від шлюбу з ОСОБА_8 , син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , від шлюбу з ОСОБА_9 .

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що довідка Департаменту соціального забезпечення Міністерства Оборони України №220/13/40 від 02 січня 2025 року, де вказано суми грошового забезпечення відповідача за період з 01.10.2020 по 30.11.2024, та де вказано суми сплачених ним аліментів за період березня 2024 року по грудень 2024 року ,на яку послався суд першої інстанції, як на підставу для відмови у позові, ніяким чином не спростовує доводи позивача, щодо наявності у відповідача заборгованості зі сплати аліментів за п. 3.4. договору про участь у вихованні та утриманні дитини за жовтень 2023 року та липень 2024 року, оскільки суми сплачених ним аліментів за період березня 2024 року по грудень 2024 року у загальному розмірі 357964, 76 грн. було стягнуто не лише на користь ОСОБА_1 на утримання дитини - доньки ОСОБА_3 , а й на утримання інших дітей.

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до договору про участь у вихованні та утриманні дитини, відповідач сплачував аліменти позивачу особисто на її банківський рахунок, відрахування аліментів з місця роботи відповідача на користь позивача не проводились, та прийшов до передчасного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Як вбачається з розрахунку заборгованості наданого позивачем, заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів становить 287598,66 грн., за період з жовтня 2020 року по травень 2024 року.

Колегія суддів вважає, що наданий позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості, враховуючи довідки про доходи з місця роботи відповідача та відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, а заперечуючи заявлений позивачем розмір заборгованості відповідач свого розрахунку, який би спростовував доводи позивача, щодо суми заборгованості зі сплати аліментів, до суду не надав.

Крім того, відповідач не спростував факт відсутності у нього заборгованості зі сплати аліментів на користь позивача на утримання їх спільної доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розмір яких установлений договором про участь у вихованні та утриманні дитини, який було посвічено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бахмут І.М. від 20 вересня 2020 року та зареєстровано в реєстрі за №564.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем надано достатньо доказів того, що відповідач не сплачував аліменти у тому розмірі, який зазначений у договорі про участь у вихованні та утриманні дитини, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість зі сплати аліментів, яка становить 287598,66 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Згідно з ч. 2 ст. 196 СК України, розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

Відповідно до ст. 8 СК України якщо майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 20 липня 2020 року у справі № 362/4462/16-ц, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 196 Сімейного кодексу України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Враховуючи, що колегія суддів взяла до уваги розрахунок позивача при стягненні заборгованості по аліментам, вказаний розрахунок не спростований відповідачем, відповідач свого обов`язку зі сплати аліментів в обумовлені договором порядок, розмір і строки не виконав, допустив несвоєчасність сплати платежів та не у повному обсязі, а тому, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути неустойку (пеню) у розмірі 287598,66 грн., 3% річних у розмірі 13759,51 грн. та інфляційні втрати у розмірі 41856,32 грн., в межах заявлених позовних вимог.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що існують достатні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки наявні у матеріалах справи докази достовірно та об`єктивно вказують на те, що відповідач не сплачував аліменти у тому розмірі, який зазначений у договорі.

На вищезазначене суд першої інстанції не звернув, та прийшов до передчасного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Згідно з положеннями ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про задоволення позову, то з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 15770,33 грн.

Керуючись: ст.ст.367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року скасувати і ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позову. Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 287598,66 грн. на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 287598,66 грн. на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) інфляційні втрати у розмірі 41856, 32 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) 3% річних у розмірі 13759, 51 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) в дохід держави судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанціях у розмірі 15 770,33 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 липня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба