Справа № 517/739/25
Провадження № 2-з/517/4/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2025 року с-ще Захарівка

Суддя Захарівського районного суду Одеської області Меєчко О.М., розглянувши заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Бондарев Роман Володимирович про визнання правочину недійсним та скасування рішення державного нотаріуса,

установив:

01 серпня 2025 року представник ТОВ «Консалт Солюшенс» через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Бондарев Р.В. про визнання правочину недійсним та скасування рішення державного нотаріуса.

Також, одночасно з пред`явленням позову представник ТОВ «Консалт Солюшенс» звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, у якій просив суд: забезпечити позов шляхом встановлення заборони на відчуження нерухомого майна, а саме житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0672 з кадастровим номером :02:001:0103, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 08 червня 2022 року, посвідченого державним нотаріусом Захарівської державної нотаріальної контори Одеської області Романовою І.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 397.

Звертаючись із заявою, представник ТОВ «Консалт Солюшенс» посилається на ту обставину, що 23 серпня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №014/0014/82/64027, відповідно до умов якого банк надав позичальниці кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 66300 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 23 серпня 2006 року становило 334815 гривень.

17 травня 2017 року державним нотаріусом Фрунзівської районної державної нотаріальної контори Одеської області Романовою І.С. було видано свідоцтво про право на спадщину, яким посвідчено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем зазначеного у свідоцтві майна ОСОБА_3 , а саме: земельної ділянки, площею 0,0672 га, яка надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Того ж дня, 17 травня 2017 року вказаним нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину, яким посвідчено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем зазначеного у свідоцтві майна ОСОБА_3 , а саме: житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Через невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, утворилась значна заборгованість, у зв`язку з чим АТ «Райффайзен Банк Аваль» (який є правонаступником Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль») був вимушений звернутись до суду з позовною заявою за захистом своїх порушених прав.

06 квітня 2021 року рішенням Малиновського районного суду міста Одеси у справі №521/18386/18 (провадження №2/521/1414/21) позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено та стягнуто з відповідачки на користь банку заборгованість за кредитним договором № 014/0014/82/64027 від 23 серпня 2006 року в загальній сумі 53859 доларів США 15 центів, що в еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку складало 1417332 гривень 78 копійок.

09 вересня 2021 року ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси у справі №521/18386/18 замінено стягувача з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «Консалт Солюшенс» у виконавчому провадженні за виконавчими документами, виданими Малиновським районним судом міста Одеси у справі № 521/18386/18 за позовом АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В подальшому, 08 червня 2022 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, за змістом якого, продавець передає майно у власність покупця, а покупець приймає майно житловий будинок та земельну ділянку, яка надана для його обслуговування, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір було посвідчено нотаріусом Захарівської державної нотаріальної контори Одеської області Романовою І.С. та зареєстровано за реєстровим № 397.

На переконання представника позивача, ОСОБА_1 08 червня 2022 року, відчужуючи нерухоме майно, яке належало їй на праві приватної власності, вчинила фраудаторний правочин на шкоду кредитору, спрямований на унеможливлення звернення стягнення на належне боржнику майно в рахунок погашення значної кредитної заборгованості.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 06 квітня 2021 року у справі № 521/18386/18 в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом не було оскаржене та набрало законної сили, проте виконати його в повному обсязі неможливо, оскільки боржник вже позбавилась належного їй майна.

При цьому, боржниця ОСОБА_1 брала участь у розгляді справи № 521/18386/18 через свого представника, що вбачається з тексту рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 06 квітня 2021 року у справі №521/18386/18.

Так, після ухвалення вказаного судового рішення, позичальниця, будучи обізнаною про наявність судового рішення про стягнення з неї заборгованості та розуміючи наслідки загрози звернення стягнення на все належне їй майно в рахунок погашення значної суми боргу, відчужила спірне майно на користь іншої особи.

Представник заявника вважає, що такі дії відповідачки - ОСОБА_1 можуть свідчити про її намір ухилятися від виконання свого зобов`язання з погашення заборгованості і демонструють спосіб такого ухилення: відчуження майна, яке належить їй на праві власності, з метою неможливості звернення стягнення на майно боржниці.

У свою чергу, перехід права власності на спірне майно до нового власника не гарантує відсутності подальшого відчуження майна під час розгляду справи, а отже - створює реальну загрозу ускладнення або унеможливлення виконання рішення суду, з огляду на що, позивач вимушений звернутися до суду з даною заявою.

Крім того зазначає, що в даному випадку забезпечення позову спрямоване, насамперед, проти дій відповідачів, які за час розгляду справи можуть приховати майно, продати, знищити, знецінити його тощо.

Невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнить чи навіть унеможливить виконання можливого рішення суду про задоволення позову та унеможливить ефективний захист, або поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, оскільки загроза повторного відчуження майна, що є предметом оспорюваного правочину, є реальною.

Дослідивши заяву про забезпечення позову та додані до неї матеріали, суд дійшов до такого висновку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Умовою застосування заходів для забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі, грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Відповідні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 19 квітня 2019 року у справі № 554/1893/17, від 26 квітня 2019 року у справі № 308/3824/16-ц, від 13 січня 2020 року у справі№922/2163/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Велика Палата Верховного Суду виснувала про те, що особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Водночас, якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову на забезпечення якого подана відповідна заява, а особа, що заявляє про необхідність вжиття заходів забезпечення позову судом, зобов`язана довести зв`язок між неприйняттям таких заходів і утрудненням чи неможливістю виконання судового акта постановленого саме у цій справ (постанова ВС у складі Касаційного господарського суду у справі № 916/3599/23 від 11.01.2024).

Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову, представник посилається на те, що разі незабезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, у зв`язку з чим необхідним є запровадження заборони щодо вчинення дій, спрямованих на реалізацію предмету спору.

Водночас, представником ТОВ «Консалт Солюшенс» не наведено фактичних обставин, які б свідчили про реальну ймовірність ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, у разі задоволення позову та обставин, які б підтверджували, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову ускладнить чи унеможливить ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, а також не доведено, що відчуження будинку та земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 , унеможливить виконати рішення суду щодо визнання недійсним договору.

Крім цього, представник заявника посилаючись на наявність загрози щодо подальшого відчуження оспорюваного майна після пред`явлення позову, на підтвердження вказаного жодних доказів не надає.

Саме по собі посилання на наявність потенційної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Ненадання належних та допустимих доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист прав позивача, а лише посилання на це в заяві, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви про забезпечення позову.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 755/9322/20.

Аналогічну правову позицію виснував Верховний Суд в постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 761/39201/18, вказуючи на те, що заявник не довів намірів відповідача відчужити спірне майно або чинити перешкоди у виконанні рішення суду. Посилання в заяві про можливість відчуження спірної квартири на користь третіх осіб без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для її задоволення.

Крім того, суд звертає увагу на те, що представником не надано доказів того, що у відповідача ОСОБА_2 - власника нерухомого майна, право на яке він набув понад три роки тому та відносно майна якого представник просить встановити заборону відчуження, наявні будь-які зобов`язання перед ТОВ «Консалт Солюшенс».

При цьому, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отож, з урахуванням викладеного вище, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, приймаючи до уваги принципи розумності та співмірності вимог про забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, ураховуючи інтереси не тільки заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даної заяви.

Керуючись ст.ст. 149, 151, 152, 153, 157, 258-260, 353 ЦПК України, суд

постановив:

У задоволенні заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Бондарев Роман Володимирович про визнання правочину недійсним та скасування рішення державного нотаріуса - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя