ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6711/25 Справа № 202/9419/24 Суддя у 1-й інстанції - Михальченко А. О. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сахончик Ольга Олександрівна, на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2025 року у цивільній справі номер 202/9419/24 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 25 листопада 2006 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який розірвано на підставі рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 березня 2024 року по справі №202/100/24. У період перебування у шлюбі, а саме у травні 2020 року, сторонами спільно придбаний легковий автомобіль марки HYUNDAI, моделі ACCENT, державний номер НОМЕР_1 , 2012 року випуску, ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_2 . Титульним власником автомобіля є ОСОБА_1 .

Позивачка з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, однак, оскільки майно було придбане в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивачка має намір поділити вищезазначене майно шляхом визнання спірного автомобіля за відповідачем, а позивачці компенсувати половину ринкової вартості автомобіля в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до даних мобільного застосунку «Перевірка АвтоНомери» вартість легкового автомобіля марки HYUNDAI, моделі ACCENT, 2012 року випуску, становить 7800,00 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 304200,00 грн.

Позивачка, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя Турченків легковий автомобіль марки HYUNDAI, моделі ACCENT, державний номер НОМЕР_1 , 2012 року випуску, ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_2 , середня вартість якого становить 309746,00 грн; поділити між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 спільне майно наступним чином: визнати за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб марки HYUNDAI, моделі ACCENT, державний номер НОМЕР_1 , 2012 року випуску, ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_2 , припинивши право на частку у цьому майні другої сторони; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у сумі частини ринкової вартості автомобіля марки HYUNDAI, моделі ACCENT, державний номер НОМЕР_1 , 2012 року випуску, ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_2 . а саме: 154873,00 грн; судові витрати по справі стягнути з відповідача на користь позивачки.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості автомобіля марки HYUNDAI, моделі ACCENT, 2012 року випуску, ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_2 , в сумі 120460,00 грн, а також сплачений судовий збір в сумі 963,80 грн, а всього 121423,80 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сахончик О.О., подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2025 року у цивільній справі №202/9419/24 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, судові витрати покласти на позивачку.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, прийнятим з грубим порушенням норм матеріального права, судом було допущено істотні протиріччя під час його ухвалення, а також неповно з`ясовано усі обставини, що мають істотне значення для постановлення законного та обґрунтованого судового рішення.

Судом першої інстанції не було враховано наступне:

По-перше: предмет даного позову втратив статус спільного сумісного майна подружжя ще за час шлюбу.

По-друге: кошти, отримані за продаж автомобіль марки HYUNDAI, моделі ACCENT, державний номер НОМЕР_1 , 2012 року випуску, ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_2 , використовувались виключно на потреби сім`ї, а саме на утримання та інтереси двох дітей.

По-третє: не враховані висновки пленуму Верховного Суду України у п. 23 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Від ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Савко В.В., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивачка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2025 року в справі №202/9419/24 - залишити без змін.

08 січня 2024 року скаржником до позивачки був поданий позов про розірвання шлюбу. У позові скаржник указав, що шлюбні відносини між позивачем та відповідачкою припинені у грудні 2023 року, що є фактом, який не підлягає доказуванню, оскільки згаданий факт встановлений рішенням суду у справі №202/100/24. Рішення міститься у матеріалах справи. Враховуючи, що предметом спору є автомобіль HYUNDAI, моделі ACCENT, правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового та, відповідно до ст. 65 СК України, потребував письмової згоди позивачки як другого із співвласників. З аналізу вказаного договору судом встановлено, що він не містить відомостей про згоду позивачки на його продаж. Також в матеріалах справи відсутня будь-яка інша згода позивачки на продаж автомобіля.

Відповідачем не надано суду жодного належного доказу на підтвердження того, що грошові кошти від продажу автомобіля були використані в інтересах сім`ї.

Оскільки транспортний засіб був придбаний подружжям під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я скаржника не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Сахончик О.О. доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та в задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Савко В.В. апеляційну скаргу не визнали, просили у її задоволенні відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, 25.11.2006 року Індустріальним ВРАЦС Дніпропетровського МУЮ Дніпропетровської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , про що зроблено відповідний актовий запис №1108. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 (а.с. 12).

27.03.2024 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська шлюб між сторонами розірвано. Рішенням встановлено, що наприкінці 2023 року сторони припинили шлюбні відносини, проживають окремо, примиритись не бажають (а.с. 16-17).

23.04.2020 року подружжя ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу придбало автомобіль HYUNDAI, моделі ACCENT, 2012 року випуску, ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_2 . Титульний власник автомобілю ОСОБА_1 (а.с. 58-59).

З договору купівлі-продажу від 04.01.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 продав вказаний автомобіль ОСОБА_5 за ціною 90000,00 грн (а.с. 80-80зв).

Сторони визнали, що ОСОБА_5 є матір`ю відповідача ОСОБА_1 .

Відповідно до висновку експерта №14/01/25 від 20.01.2025 року ринкова вартість автомобілю HYUNDAI, моделі ACCENT, 2012 року випуску, ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_2 , складає 240920,00 грн (а.с. 195-212).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості саме в певному обсязі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2025 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції,

покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зі змісту пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року в справі №554/8023/15-ц зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Відповідно до положень статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У постанові від 07.04.2021 року у справі №402/849/18 Верховний Суд дійшов висновку, що у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який 27.03.2024 року розірваний рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська в справі №202/100/24.

Вказаним рішенням встановлено та, у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню те, що наприкінці 2023 року сторони припинили шлюбні відносини, проживають окремо, примиритись не бажають.

23.04.2020 року подружжя ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу придбало автомобіль HYUNDAI, моделі ACCENT, 2012 року випуску, ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_2 . Титульний власник автомобілю є ОСОБА_1 .

Оскільки транспортний засіб був придбаний подружжям ОСОБА_4 під час шлюбу, то реєстрація права на нього лише на ім`я ОСОБА_1 не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.

04.01.2024 року ОСОБА_1 продав вказаний автомобіль ОСОБА_5 , яка є матір`ю відповідача ОСОБА_1 , за ціною 90000,00 грн.

З аналізу вказаного вище договору судом першої інстанції було правильно встановлено, що його предметом є автомобіль HYUNDAI, моделі ACCENT, тобто правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового та, відповідно до ст. 65 СК України, потребував письмової згоди позивачки як другого із співвласників. Проте, договір купівлі-продажу автомобіля від 04.01.2024 року не містить відомостей про згоду ОСОБА_2 на його продаж. Також в матеріалах справи не міститься будь-якої іншої згоди ОСОБА_2 на продаж автомобіля.

Відповідно до висновку експерта №14/01/25 від 20.01.2025 ринкова вартість автомобілю HYUNDAI, моделі ACCENT, 2012 року випуску, ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_2 , складає 240920,00 грн.

За таких обставин, виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення на користь ОСОБА_2 частину дійсної ринкової вартості автомобілю HYUNDAI, моделі ACCENT, 2012 року випуску, ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_2 в рахунок компенсації права на належну їй частку, яка на день оцінки складає 120460,00 грн, оскільки вказаний автомобіль був придбаний під час перебування сторін у шлюбі та перебував у спільній сумісній власності подружжя, а в подальшому вказаний автомобіль проданий ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_2 .

Довід апеляційної скарги про використання коштів, отриманих за продаж спірного виключно на потреби сім`ї, а саме на утримання та інтереси двох дітей, апеляційний суд вважає необґрунтованим, оскільки позивачем не надано суду першої та апеляційної інстанції будь-яких доказів на підтвердження цього.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сахончик Ольга Олександрівна, залишити без задоволення, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 липня 2025 року.

Судді: