ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 липня 2025 року

м. Харків

справа № 638/6074/21

провадження № 22-ц/818/1678/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря Смелянець К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2024 року, постановлене під головуванням судді Шишкіна О.В.,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 220 262,48 грнта судові витрати.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2024 року у задоволені позовних вимог Публічного Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором відмовлено.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволені позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Вважає, що суд ухвалив оскаржуване рішення без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та без належної оцінки доказів по справі, а саме суд не надав належної оцінки доказів у вигляді підписаної відповідачем Заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 15.11.2011 року, Паспортів споживчого кредиту з інформацією про умови кредитування від 04.12.2018 , 11.02.2019 та 21.01.2020 , підписаної відповідачем заявки позичальника на актуалізацію даних по преміальній картці на встановлення кредитного ліміту у розмірі 200 000 грн, а також суд не дослідив належним чином банківську виписку по картковому рахунку, та безпідставно застосував строк позовної давності за невідомим договором № HASWSK00S10043 від 16.02.2005 року, який не є предметом спору по справі 638/6074/21. Звертає увагу апеляційного суду, що кредитний договір № HASWSK00S10043 від 16.02.2005 року не є предметом спору у справі № 638/6074/21. Умови зазначеного вище договору судом не досліджувалися, тому строк позовної давності у справі № 638/6074/21 застосований судом безпідставно та неправомірно. В матеріалах цивільної справи № 638/6074/21 відсутні будь-які відомості та докази того, що термін повернення кредиту за договором від 15.11.2011 року становить лютий 2017 року. Крім того, згідно до виписки по картковому рахунку, що знаходиться в матеріалах справи, впродовж 2020 року відповідач здійснював часткове погашення заборгованості, шляхом грошових переказів через термінали самообслуговування та через додаток Приват24, що безперечно свідчить про визнання відповідачем свого боргу перед АТ КБ ПриватБанк. В свою чергу, АТ КБ ПриватБанк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача у квітні 2021 року, отже в межах загального строку позовної давності. Тому, висновки суду першої інстанції є незаконними та безпідставними, оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права та процесуального права, без належного дослідження та оцінки зібраних доказів по справі. ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим власноручно підписав Анкету -заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н від 15.11.2011 року, у зв`язку з чим уклав договір про надання банківських послуг. В подальшому відповідач отримав кредитні картки: 25.01.2018 року MasterCard Platinum НОМЕР_1 зі строком дії до 01/19 04.12.2018 року MasterCard World Black Edition НОМЕР_2 зі строком дії до 11/21 11.02.2019 року Visa Platinum 362481 і строком дії до 12/19 року. Факт отримання та користування відповідачем вищевказаними картками підтверджується банківською випискою по картковим рахункам та довідкою про видані картки. Звертає увагу суду, що відповідач неодноразово підписував паспорт споживчого кредиту ( від 04.12.2018 року, 11.02.2019 року та 21.01.2020 року), де визначені усі істотні умови кредитування. Отже відповідачу було достовірно відомі умови кредитування, у тому числі, інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, а також порядок повернення кредиту.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при зверненні до суду із заявою про перегляд заочного рішення у справі відповідачем було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до кредитного договору № HASWSK00S10043 від 16.02.2005 року, термін повернення кредиту - лютий 2017 року. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що між 15.11.2011 року між Акціонерним товариством Комерційним банком "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладено договір № б/н, шляхом підписання анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що дана заява разом із пам`яткою клієнта та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомлений та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді.

До кредитного договору Банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до яких боржник зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання.

Зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 належним чином не виконував та згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» станом на 29.03.2021 року за відповідачем утворилася заборгованість у сумі 220262,48 грн, яка складається з: 197798,64 грн заборгованість за тілом кредиту, 22463,84 грн - заборгованість за відсотками.

Як на підставу позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що зобов`язання за кредитним договором № б/н від 15.11.2011 року ОСОБА_1 належним чином не виконав, тому наявні підстави для стягнення з неї заборгованості у розмірі 220262,48 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками.

Так пунктами 2.1.1.5.5, 2.1.1.5.6 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором, а у разі невиконання зобов`язань за договором, на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі, простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку.

Під час укладення кредитного договору шляхом підпису Анкети-заяви між Банком та ОСОБА_1 , в анкеті заяві не було погоджено ані відсотків, ані інших штрафних санкцій.

Таким чином, розмір процентів за користування кредитними коштами, інші штрафні санкції встановлено тільки Тарифами з обслуговування кредитних карток і Умовами та Правилами надання банківських послуг. Однак, долучені до позову Витяги з вищезазначених документів не містить підпису відповідача, а тому вважати що він був ознайомлений з даними умовами не можна.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 29.03.2021 року за відповідачем утворилася заборгованість у сумі 220262,48 грн, яка складається з: 197798,64 грн заборгованість за тілом кредиту, 22463,84 грн - заборгованість за відсотками.

Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

При цьому у задоволенні позову щодо стягнення заборгованості за процентам за користування кредитом; заборгованість по комісії та пені; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг слід відмовити з огляду на таке.

Матеріали справи свідчать, що у анкеті-заяві позичальника 15 листопада 2011 року відсоткова ставка, комісія, пеня та штрафи за кредитом не зазначені.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, комісія, пеня та штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 15 листопада 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

До спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 15 листопада 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії, пені та штрафів.

Разом з тим, суд першої інстанції, оцінюючи докази в їх сукупності, з урахуванням Умов та Правил надання банківських послуг, дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення тіла кредиту.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам у справі.

Оскільки у анкеті-заяві позичальника 15 листопада 2011 року відсоткова ставка, комісія, пеня та штрафи за кредитом не зазначені, то судова колегія доходить висновку, що позовні вимоги Банку підлягають частковому задоволенню, з вирахуванням із загальної суми заборгованості за тілом кредиту нарахованих та списаних Банком відсотків та комісії за обслуговування картки відповідно до наданого Банком розрахунку та виписки по картковому рахунку.

Виходячи з вищевикладеного стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає заборгованість за тілом кредиту за договором б/н від 15 листопада 2011 року у розмірі 52 481,47 грн(197 798,64-135 517,17 (%)-9 800,00 (комісії)).

Посилання ОСОБА_1 на пропуск позивачем загальних строків давності, судовою колегією, не приймаються виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частинами першою та п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до Правил користування кредитної картою строк дії карти вказано на лицевій стороні Карти. Карта діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Строк перевипущеної останньої карти, виданої відповідачу на виконання кредитного договору до останнього дня 11/21. Саме з дня закінчення дії кредитної карти суд має відраховувати строк позовної давності, а не з дня укладення кредитного договору, який за наявності у відповідача кредитної карти та можливості користуватись нею вважається таким, що є чинним. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 26.04.2021 року, отже строк позовної давності позивачем не пропущено.

Також обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги банк посилався на паспорта споживчого кредиту, в яких зазначені умови кредитування та які підписані відповідачем.

Вказані паспорта споживчого кредиту підписані відповідачем - 04.12.2018 року, 11.02.2019 року та 21.01.2020року.

Зі змісту паспортів слідує, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цих Паспортах споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо.

У вказаних Паспортах зазначено інформацію щодо орієнтованої реальної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту для споживача.

Отже, зазначені Паспорта споживчого кредиту містять узагальнені інформації про умови кредитування.

Анкета-заява, яка підписана ОСОБА_1 15.11.2011 року не містить домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами.

Саме по собі підписання відповідачем Паспорту споживчого кредиту без підтверджень про конкретні запропоновані йому умови та правила банківських послуг не може свідчити про те, що відповідач ознайомлений з відсотками, які йому можуть бути нараховані.

Термін «паспорт споживчого кредиту» визначається у ЗУ «Про споживче кредитування» в розділі II «Інформаційне забезпечення договору про споживчий кредит та дії, що передують його укладенню» та у Додатку 1 зі стандартизованою формою такого паспорта. Приписи про умови договору про споживчий кредит, його форму, порядок укладення та розірвання визначені у розділі ІІІ «Договір про споживчий кредит» цього Закону.

До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1734-VIII)).

З огляду на ці приписи, паспорт споживчого кредиту є довідкою для споживача про умови кредитування, з якими банк зобов`язаний його ознайомити для прийняття споживачем усвідомленого рішення про наступне укладення кредитного договору.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2021 року у справі № 201/10403/19 вказано, що положення Закону № 1734-VIII допускають те, що укладення договору про споживчий кредит може бути пов`язане з необхідністю отримання споживачем додаткових чи супутніх послуг кредитодавця або третіх осіб, але вимагають, щоб відомості про це були відображені у паспорті споживчого кредиту, з яким кредитодавець має ознайомити позичальника у письмовій формі до укладення договору про споживчий кредит. Інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, зокрема, розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються за невиконання зобов`язання за договором про споживчий кредит, має бути зазначена у такому договорі.

Враховуючи, що Паспорт споживчого кредиту є інформацією, яка отримана відповідачем після підписання договору про отримання кредиту, дана інформація не може бути взята судом до уваги, як доказ підтвердження конкретних умов кредитування, запропонованих відповідачу щодо сплати відсотків згідно кредитного договору від 15.11.2011 року.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Під час звернення до суду із позовом АТ КБ «ПриватБанк» сплачено судовий збір 3 303,94 грн, під час звернення до суду із апеляційною скаргою сплачено 2 422,40 грн.

З урахуванням того, що позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню, а саме: на 23,83 % (з 220 262,48 грн на 52481,47 грн), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 1 364,59 грн (23,83% від 5 726,34 грн).

Керуючись ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 52481,47 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1 364,59 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Ю.М. Мальований

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення складено 17.07.2025 року.