Номер провадження: 22-ц/813/2309/25
Справа № 505/855/18
Головуючий у першій інстанції Павловська Г. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 13 серпня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про зміну розміру аліментів у зв`язку зі зміною сімейного і матеріального стану, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Котовського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про зміну розміру аліментів, у зв`язку зі зміною сімейного і матеріального стану.

Позов мотивований тим, що рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 20 грудня 2012 року по справі № 1516/5467/2012 з позивача на користь відповідачки ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання їхнього спільного сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04 грудня 2012 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також, судовим наказом Котовського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2018 року з позивача стягнуто на користь відповідачки ОСОБА_4 аліменти на утримання малолітньої дочки - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10 січня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Таким чином, за твердженням позивача, загальний розмір утримань з його заробітної плати в рахунок сплати аліментів на двох дітей складає більш ніж половину його доходів, а з урахуванням заборгованості може скласти 70 % доходів, що свідчить про погіршення його матеріального стану. Разом з тим, позивач повідомляв, що відповідачі працевлаштовані та мають власний дохід.

Зазначене стало підставою для звернення до суду з даним позовом, в якому позивач просив суд зменшити розмір аліментів, що стягуються за рішенням суду з нього на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на користь ОСОБА_4 на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до 1/6 частини усіх видів його заробітку (доходу) на користь кожного із одержувачів аліментів, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Після досягнення повноліття сином ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 стягувати аліменти на утримання дочки ОСОБА_8 у розмірі 1/4 усіх видів заробітку (доходу) до досягнення нею повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Анулювати виконавчий лист, виданий на підставі рішення Котовського міськрайсуду Одеської області від 20 грудня 2012 року по справі № 1516/5467/2012 року, провадження №2/1516/3670/2012 року.

На вказану позовну заяву відповідачка ОСОБА_1 у квітні 2018 року надала до місцевого суду відзив, в якому наголосила про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 . При цьому ОСОБА_1 вказала, що судовий наказ Котовського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2018 року у справі № 505/55/18 про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на утримання доньки виданий з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню. Зазначала, що у ОСОБА_4 не виникало право на отримання аліментів, оскільки згідно доказів, що наявні в матеріалах справи, позивач та відповідачка ОСОБА_4 проживають однією сім`єю, а тому твердження останньої, що ОСОБА_3 не надає матеріальної допомоги на утримання доньки, є неправдивими. Крім того, ОСОБА_1 припускала, що заява про видачу судового наказу подана ОСОБА_4 за спільною домовленістю з ОСОБА_3 з метою зменшення суми аліментів, що стягуються з останнього на утримання сина ОСОБА_7 . Також, відповідачка ОСОБА_1 вказала, що на підтвердження позовних вимог позивачем не надано жодних доказів погіршення його матеріального стану, зокрема не надано доказів про розмір його заробітної плати, інших джерел доходів. У позовній заяві позивач не навів жодних тверджень стосовно стану здоров`я, як підстави для зменшення розміру аліментів. Наполягала, що посилання позивача на зміну відрахувань лише з заробітної плати не може бути обґрунтуванням погіршення матеріального стану, як підстави для зменшення розміру аліментів. Також, відповідачка ОСОБА_1 зазначила, що син ОСОБА_7 часто хворіє, витрати на лікування дитини вона несе самостійно, позивач не бере участі у додаткових витратах на дитину, не спілкується з ним, не цікавиться його життям та розвитком, тощо. Також на її утриманні перебуває непрацездатна матір - ОСОБА_9 .

Разом з цим, у квітні 2018 року відповідачка ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, що згідно ухвали Котовського міськрайонного суду Одеської області від 17 червня 2024 року був прийнятий судом та вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про зміну розміру аліментів у зв`язку зі зміною сімейного і матеріального стану.

У липні 2024 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про відмову від позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 04 липня 2024 року таку відмову прийнято, провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, закрито. Також, закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про зміну розміру аліментів у зв`язку зі зміною сімейного і матеріального стану.

Відповідачка ОСОБА_4 у травні 2022 року надала до місцевого суду заяву, згідно якої визнала позовні вимоги ОСОБА_3 в повному обсязі.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 13 серпня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Зменшено розмір аліментів, які стягуються з позивача ОСОБА_3 на підставі рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 20 грудня 2012 року на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/3 частини від всіх видів доходу на 1/6 частину від всіх видів доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішення законної сили та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зменшено розмір аліментів, які стягуються з позивача ОСОБА_3 на підставі судового наказу Котовського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2018 року на користь ОСОБА_4 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 1/4 частини від всіх доходів на 1/6 частину від всіх видів доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішення законної сили та до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись частково з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_2 , подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 13 серпня 2024 року в частині зменшення розміру аліментів, які стягуються з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7 та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що оскаржуване рішення ухвалено судом при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, та висновки суду не відповідають обставинам справи. Вказує, що позивач, посилаючись у позові на зміну свого сімейного та матеріального стану, не надав до суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів погіршення його матеріального стану, зокрема, у зв`язку з народженням дитини, а надання позивачем двох довідок про доходи, з яких відображається збільшення розміру його місячної заробітної плати, та твердження позивача про стягнення аліментів на користь другої дитини не є належним підтвердженням погіршення його матеріального стану. На вказане суд першої інстанції уваги не звернув і не надав належної правової оцінки доводам позивача. Крім того, під час ухвалення оскаржуваного рішення суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду про застосування відповідних норм права щодо подібних правовідносин, не дотримався припису ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та не приділив першочергову увагу якнайкращому забезпечення інтересів дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не навів обґрунтування встановлення розміру аліментів саме у розмірі 1/6 частини від заробітку (доходу). Одночасно, постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував аргументи відповідачки ОСОБА_1 , що викладені у відзиві на позовну заяву, не звернув уваги на протиріччя у твердженнях позивача щодо працевлаштування відповідачки ОСОБА_4 . Також, апелянт наголошує, що діти позивача не є в однакових умовах, адже із сином позивач не підтримує жодних відносин, не цікавиться його життям і не надає йому жодної допомоги, окрім аліментів, у той час як з матеріалів справи вбачається, що позивач проживає однією сім`єю з другою дитиною, надає їй матеріальну допомогу. Апелянт звертає увагу, що розгляд даної цивільної справи тривав понад 6 років та суд першої інстанції при ухваленні рішення керувався доказами, наданими позивачем ще у 2018 році, тоді як матеріальний стан позивач міг значно поліпшитися. Отже, апелянт наголошує, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції належним чином не дослідив докази кожної із сторін, чим порушив право на справедливий суд.

На вказану апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 у листопаді 2024 року подав до суду апеляційної інстанції відзив, в якому зазначає про необґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_1 , та вважає, що в її задоволенні слід відмовити. Вказує, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги процесуального законодавства щодо всебічної перевірки обставин, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, та дійшов правильного висновку про задоволення вимог позивача. Наголошує, що апелянт не довів обставин, на які посилається як на підставу своїх заперечень щодо вимог позивача, а отже доводи апелянта є неспроможними.

У листопаді 2024 року апелянт ОСОБА_1 подала до суду апеляційної інстанції відповідь на відзив, в якому заперечує проти такого відзиву та наполягає на задоволенні її апеляційної скарги. У даній відповіді апелянт ОСОБА_1 зазначає, що відзив, який поданий стороною позивача, фактично складається із цитувань загальних положень чинного законодавства, які рівною мірою тлумачаться і на користь особи, яка подала апеляційну скаргу. Вказує, що ОСОБА_3 , подаючи відзив на апеляційну скаргу, взагалі не заперечував проти того, що він не спілкується із сином, не цікавиться його життям, не надає йому жодної допомоги, окрім сплати аліментів, на зменшенні розміру яких позивач безпідставно наполягає. Наголошує, що витрати позивача ОСОБА_3 та відповідачки ОСОБА_1 на утримання їхнього спільного сина не є однаковими, оскільки допомога батька та його участь у вихованні сина обмежується виключно сплатою аліментів, у той час як на матір дитини - відповідачку ОСОБА_1 , перекладено всю відповідальність за виховання, навчання, розвиток дитини. Крім того, відповідачка ОСОБА_1 наполягає, що діти позивача знаходяться не в однакових умовах, оскільки із сином позивач не підтримує жодних відносин, не цікавиться його життям, коли з матеріалів справи вбачається, що з донькою позивач проживає однією сім`єю. Наполягає, що позивач у відзиві не навів жодного пояснення, аргументу або доказу, чому саме викладенні в апеляційній скарзі доводи є неспроможними, крім того, щодо низки доводів апеляційної скарги позивач взагалі не надав жодних заперечень, пояснень або контраргументів.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зміну розміру аліментів у зв`язку зі зміною сімейного і матеріального стану не оскаржується, а тому колегією суддів не переглядається.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

4) справи про розірвання шлюбу;

5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ураховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи вбачається, що предметом спору є зменшення розміру аліментів, ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ч. 2 п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Приймаючи рішення про зменшення розміру аліментів, які стягуються з позивача на підставі рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 20 грудня 2012 року на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7 з 1/3 частини від всіх видів доходу на 1/6 частину від всіх видів доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішення законної сили та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 , суд першої інстанції виходив із того, що стягнення аліментів на двох дітей в загальному розмірі 50% від розміру заробітку позивача є підставою для перегляду розміру аліментів, які стягуються з позивача на користь відповідачки ОСОБА_1 .

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в указаній частині.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 20 грудня 2012 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно у розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходів, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.12.2012 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

12.03.2018 року судовим наказом Котовського міськрайонного суду Одеської області стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання малолітньої дитини, доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щомісячно у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10.01.2018 року і до досягнення донькою повноліття, відповідно до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно довідки про доходи від 04.05.2018 року № 4196, ОСОБА_3 працює з 25.10.2016 року у ТОВ «АТБ-МАРКЕТ», магазин Продукти 965, займає посаду охоронника. Розмір заробітної плати за період з січня 2017 року по грудень 2017 року складає 65 402.29 грн., з яких сплачені аліменти 5 888,18 грн., з листопада 2017 року на користь ОСОБА_1 .

Згідно довідки про доходи від 04.05.2018 року № 4197, ОСОБА_3 працює з 25.10.2016 року у ТОВ «АТБ-МАРКЕТ», магазин Продукти 965, займає посаду охоронника. Розмір заробітної плати за період з січня 2018 року по квітень 2018 року складає 33 860,37 грн., з яких сплачені аліменти 13 628.81 грн. на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_4 .

Виходячи із вказаних наказів та довідки, на теперішній час з позивача на утримання двох дітей стягується більше 50% розміру його заробітку.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У ч. 1 ст. 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція 1989 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до змісту ст. 18 Конвенції 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами 1 та 2 ст. 27 Конвенції 1989 року встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», Заява № 31111/04, § 54).

У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України практика ЄСПЛ застосовується апеляційним судом як джерело права.

Частиною 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. А згідно з частиною 3 вказаної статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 1 ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Також, за змістом ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Апеляційний суд також враховує, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч. 8 ст. 7 СК України).

У пункті 23 постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Пленум Верховного Суду України зазначив, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання та, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20 (провадження № 61-7397св21) зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Також, у постанові від 25 вересня 2019 року у справі №755/14148/18 (провадження № 61-11325св19) Верховний Суд зробив висновок про те, що «факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини…

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що судами при визначенні розміру аліментів не враховано його матеріальне становище є необґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій при ухваленні рішення про стягнення аліментів, керувались інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення.

При цьому, доказів того, що у відповідача немає можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі відповідачем не надано».

Крім того, у постанові від 22 липня 2024 року по справі № 688/4308/23 (провадження № 61-5168св24) Верховний Суд дійшов до висновку, що зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні дітей, які народилась в іншому шлюбі, без доведення погіршення майнового становища, самі по собі не є підставою для зменшення розміру аліментів.

Подібний за змістом висновок також міститься в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року по справі № 565/2071/19 (провадження №61-9460 св 20) та від 28 травня 2021 року по справі № 715/2073/20 (провадження №61-1031св21).

Крім того, Верховний Суд наголошував на тому, що батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою (постанова Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №565/2071/19).

Відповідно до змісту ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ст. 77 80 ЦПК України надані сторонами докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1 3 ст. 89 ЦПК України).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).

При розгляді категорії справ про зменшення розміру аліментів до предмета доказування відносяться обставини, які свідчать про існування змін, що відбулись в матеріальному чи сімейному становищі платника аліментів, у стані його здоров`я, і що саме такі зміни вплинули на його здатність сплачувати аліменти в присудженому судовим рішенням розмірі. Такі обставини повинні бути встановлені судом на підставі сукупності доказів, що узгоджуються між собою, є належними, допустимими та достовірними.

Звертаючись у березні 2018 року до суду із даним позовом, ОСОБА_3 , як на підставу для зменшення розміру аліментів, покликався на те, що окрім стягнення аліментів за рішенням суду від 20.12.2012 року на утримання сина ОСОБА_7 , з нього згідно судового наказу від 12.03.2018 року також стягуються аліменти на утримання доньки ОСОБА_8 , у зв`язку з чим загальний розмір відрахувань на сплату аліментів складає більше половини доходу позивача. Тобто, підстави позову мотивовані зміною сімейного стану позивача та погіршенням його матеріального стану.

Уважно дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що в частині наявності правових підстав для зменшення розміру аліментів на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач ОСОБА_3 не надав суду належних, достовірних й достатніх доказів того, що його сімейний та майновий стан погыршився настільки, що не дозволяє йому платити аліменти на утримання сина ОСОБА_7 у розмірі, що визначений судовим рішенням по справі № 1516/5467/2012.

Колегія суддів зауважує, що з наявних в матеріалах справи доказів на підтвердження позовних вимог, а саме довідок про доходи позивача за період з жовтня 2016 року по квітень 2018 року, що витребуванні місцевим судом, неможливо встановити, що у позивача ОСОБА_3 відбулись зміни в бік погіршення матеріального стану або зміни сімейного стану після 12.03.2018 року (дата винесення судом судового наказу про стягнення аліментів на утримання доньки позивача). З цих доказів вбачається лише факт стягнення з позивача аліментів на двох дітей.

Апеляційний суд звертає увагу, що до обов`язків позивача, як учасника справи, відноситься зобов`язання сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у нього докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (п. 2, 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України). При цьому, дана справа стосується прав дитини та суд, вирішуючи дану категорію справ, першочергово захищає інтереси дитини, сприяє збереженню її права на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Тобто, суд може ухвалити рішення про зменшення розміру аліментів при наявності достатньо вагомих підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, що повинні бути підтвердженні сукупністю належних та достатніх доказів.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, з метою перевірки підстав позову і можливості оцінки погіршення майнового стану позивач ОСОБА_3 мав надати суду документальне підтвердження свого доходу, який він мав після ухвалення у грудні 2012 року судового рішення про стягнення аліментів на сина ОСОБА_7 й до народження у серпні 2017 року доньки ОСОБА_8 , а також відомості про понесені ним у цей період витрати, крім того надати ці ж самі відомості після народження у серпні 2017 року доньки ОСОБА_8 та після видання у березні 2018 року судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на її утримання.

За відсутності таких відомостей суд позбавлений можливості зробити висновок про доведеність позивачем заявлених вимог і наявність підстав для зменшення розміру аліментів, присуджених з позивача на утримання неповнолітнього сина.

Крім того, апеляційний суд відмічає, що зміни у сімейному стані позивача відбулися вже у серпні 2017 року, коли народилась його донька ОСОБА_8 та позивач, як батько, почав нести зобов`язання щодо її матеріального забезпечення, проте з позовом до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, що стягуються з нього на утримання сина ОСОБА_7 , позивач звернувся лише у березні 2018 року після видання відповідного судового наказу в інтересах малолітньої дитини Ксенії.

При цьому, приймаючи до уваги практику Верховного Суду, апеляційний суд нагадує, що саме по собі утримання ще однієї дитини позивача, яка народилась в іншому шлюбі, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів, що стягуються з нього на утримання першої дитини, без підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами погіршення майнового стану позивача, у тому числі, у зв`язку з народженням другої дитини.

Посилання позивача, що загальний розмір утримань з його заробітної плати в рахунок сплати аліментів на двох дітей складає більш ніж половину його доходів, а з урахуванням заборгованості може скласти 70 % доходів,колегія суддів відхиляє, оскільки такий розмір утримань із заробітної плати позивача не суперечить положенням діючого законодавства, яким передбачено, що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків (ч. 3 ст. 70 «Про виконавче провадження»). Аналогічні положення містяться в ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про оплату праці» і в ст. 128 КЗпП України.

Таким чином, апеляційний суд частково погоджується з доводами апеляційної скарги та констатує, що з наявних в матеріалах справи доказів неможливо встановити, що у позивача відбулись зміни в бік погіршення матеріального стану або зміни сімейного стану, що призвели до значних обмежень у фінансових можливостях позивача, через що він не має змоги виплачувати аліменти на утримання сина ОСОБА_7 у визначеному судом розмірі.

Крім того, колегія суддів вважає слушними зауваження апелянта, що розгляд даної справи в суді першої інстанції тривав понад 6 років, проте в розпорядженні суду перебували докази матеріального стану позивача, що надані ще у 2018 році, в той час коли станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення матеріальний стан позивача міг змінитися.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув і не надав належної правової оцінки вказаним обставинам справи, у зв`язку з чим передчасно прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині зменшення розміру аліментів на утримання дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Щодо посилань позивача, що викладені у наданих до апеляційного суду у грудні 2024 року запереченнях, та поданих разом з цими запереченнями доказів, то колегія суддів вказує, що само по собі стягнення аліментів на двох дітей від різних шлюбів не може бути достатньою підставою для зменшення розміру аліментів на утримання будь-кого з цих дітей. Також, небажання сина спілкуватись з батьком жодним чином не звільняє останнього від його обов`язку матеріального утримувати сина до його повноліття. При цьому, суд враховує, що виховування дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку з чим, певним чином, з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обидва з батьків для розвитку дитини. У справі такий тягар здебільшого лягає лише на матір.

Наголошення позивача, що він не проживає разом з відповідачкою ОСОБА_4 , оскільки остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а позивач - за адресою: АДРЕСА_2 , критично сприймаються колегією суддів, оскільки матеріали справи містять заяви позивача ОСОБА_3 , де він вказує адресу для листування саме АДРЕСА_1 (заяви від 10.05.2022 року, від 17.05.2022 року, від 12.12.2022 року, від 17.06.2024 року, від 04.07.2024 року (а. с. 79, 80, 93, 100, 112)) й заяви відповідачки ОСОБА_4 , де вона вказує адресу для листування - АДРЕСА_2 (заява від 25.05.2022 року (а. с. 85)) та адресу - АДРЕСА_1 (заява від 26.06.2024 року (а. с. 104)).

Крім того, позивач в своїх запереченнях підтверджує, що його заробітна плата з 2017 року по даний час зростала, а його посилання, що через арешт його рахунків він був змушений оформляти кредитні договори, жодним чином не звільняє його від обов`язку належним чином утримувати свого сина, оскільки арешт накладений лише на суму стягнення за виконавчим провадженням, а оформлення кредитних договорів було особистим рішенням позивача.

Також апеляційний суд не приймає надані позивачем до заперечень докази, у зв`язку з тим, що згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» судам роз`яснено, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок. Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Надаючи нові докази до суду апеляційної інстанції, позивач не навів жодних об`єктивних причин неможливості подання вказаних доказів до суду першої інстанції. Між тим, вбачається, що дані докази є документами, щодо яких у позивача був безперешкодний доступ впродовж всього розгляду справи в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Слід вказати, що аналіз матеріалів справи дає підстави вважати, що позивач ОСОБА_3 є особою працездатного віку, має задовільний стан здоров`я, працевлаштований та отримує стабільний дохід.

При цьому, наразі син сторін ОСОБА_7 , досягнув 16 річного віку і тому, з огляду на вік та на здобування ним фахової передвищої освіти на платній основі, активний розвиток особистісті у даному віці, необхідність забезпечення його базових потреб у харчуванні, одязі, навчанні, належного та всебічного фізичного і духовного розвитку, запропонований позивачем розмір аліментів, на думку суду, призведе до погіршення матеріального становища ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та, як наслідок, позбавить його права на гідний рівень утримання, духовного та фізичного розвитку, чим грубо порушить вимоги як національного законодавства, так і міжнародних договорів щодо захисту прав дитини.

Тому, приймаючи до уваги, що ОСОБА_3 не довів підстави позову про зменшення розміру аліментів на дитину, визначених рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 20 грудня 2012 року по справі № 1516/5467/2012, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення в цій частині підлягає скасуванню, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин справи, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову позивачу у задоволенні його позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні апеляційної скарги з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1057 грн 20 коп. на відшкодування фактично понесених судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 13 серпня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів у зв`язку зі зміною сімейного і матеріального стану скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів, що стягуються з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку зі зміною сімейного і матеріального стану відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1057 гривень 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 п. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова