КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/12295/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Стрижеуса А. М., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі адвоката Ковтун Н. В., в інтересах ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,

на рішення Оболонського районного суду міста Києва у складі судді Майбоженко А. М.

від 17 березня 2025 року

у цивільній справі № 756/3436/24 Оболонського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1 ,

третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмила Василівна

про встановлення факту проживання однією сім`єю, усунення від права на спадкування, визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2024 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив встановити факт його проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 не менше п`яти років до моменту її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , усунути ОСОБА_1 від права на спадкування на квартиру АДРЕСА_1 і визнати право власності на вказану квартиру за позивачем.

В обґрунтування позову вказував, що з ОСОБА_3 , власницею спірної квартири, він став спільно проживати з кінця 2015 року на її прохання, пов`язане з її похилим віком та погіршенням стану здоров`я. Вона просила його доглянути її, оскільки її родичі цим не займались. Вони проживали спільно до моменту смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначав, що протягом всього часу спільного проживання супроводжував ОСОБА_3 при відвідуванні лікарні, оплачував ліки, рахунки і комунальні послуги, доглядав за нею. Між ними існувала домовленість про подальше укладання договору довічного утримання, але внаслідок смерті ОСОБА_3 його укласти не встигли. З метою укладення договору позивач замовив та оплатив проведення незалежної оцінки майна - квартири АДРЕСА_1 . Ця квартира є єдиним спадковим майном ОСОБА_3 і після її смерті позивач продовжує проживати у цій квартирі.

Пізніше позивач дізнався про те, що з заявою про прийняття спадщини звернувся її онук ОСОБА_1 , з яким померла не спілкувалась, оскільки він відмовлявся допомагати своїй бабусі, доглядати за нею, утримувати квартиру. За позовом ОСОБА_3 в 2011 році рішенням суду ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням - спірною квартирою, оскільки з 2010 року у ній не проживав.

Посилаючись на те, що встановлення факту проживання однією сім`єю необхідне для оформлення спадкових прав як спадкоємцю четвертої черги, просив задовольнити позов.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 17 березня 2025 року позовні вимоги залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апелянт стверджує, що постійно проживав із ОСОБА_3 однією сім`єю з листопада 2015 року до її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Він супроводжував її до лікарні, оплачував ліки, рахунки та комунальні послуги, доглядав та допомагав їй під час хвороби. Ці обставини, на його думку, підтверджують реальність сімейних відносин.

Свідок, що проживає в одному будинку з померлою, підтвердила, що ОСОБА_2 проживав із ОСОБА_3 з 2015 року, вони вели спільне господарство, і померла казала, що взяла його до себе як сина.

Апелянт вважає необґрунтованим визнання недопустимим доказом нотаріально засвідчених показів свідка ОСОБА_4 , який не міг бути присутнім на засіданні через участь у захисті Батьківщини, оскільки ці покази підтверджували спільне проживання, ведення спільного господарства та допомогу покійній.

Зазначає, що відповідач не проявляв інтересу до бабусі, відмовлявся допомагати та утримувати її. Крім того, рішенням суду від 29.11.2011 ОСОБА_1 було знято з реєстрації за адресою спірної квартири та зобов`язано не чинити перешкод ОСОБА_3 у здійсненні права власності. При цьому апелянт посилається на статтю 1224 Цивільного кодексу України, яка передбачає усунення від права на спадкування осіб, що ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця.

Також вказує на те, що апелянт і ОСОБА_3 мали домовленість про укладення договору довічного утримання, навіть був підготовлений проект цього договору, але смерть ОСОБА_3 завадила його нотаріальному посвідченню. Для підтвердження цього факту була замовлена та оплачена незалежна оцінка квартири.

Апелянт стверджує, що відповідач ввів суд в оману, заявляючи про втрату правовстановлюючих документів на квартиру, тоді як вони знаходились у апелянта в спірній квартирі. Звертає увагу, що суд прийняв усі доводи відповідача, незважаючи на те, що його жодного разу не бачив (за даними апелянта, відповідач знаходиться за кордоном), що суперечить ст. 213 ЦПК України щодо безпосереднього дослідження доказів

У поданому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Ковтун Н. В., в інтересах ОСОБА_1 , просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, а рішення суду просила залишити без змін, вважаючи його законним.

Вважає, що суд першої інстанції правильно оцінив показання свідка ОСОБА_5 , яка не є близькою сусідкою та не підтвердила ведення спільного господарства чи проживання однією сім`єю позивача та померлої. Твердження апелянта про те, що свідок підтвердила постійне проживання та конфлікт відповідача з померлою, є хибними. Навпаки, саме ОСОБА_1 здійснив поховання своєї бабусі.

Представник відповідача також підкреслює, що суд обґрунтовано відхилив як недопустимий доказ нотаріально засвідчені показання свідка ОСОБА_4 , оскільки свідок не був безпосередньо допитаний у судовому засіданні, що суперечить вимогам ЦПК України. Крім того вважає безпідставними твердження апелянта про те, що суд не бачив відповідача, оскільки ОСОБА_1 має право брати участь у судовому процесі через представника-адвоката.

Відносно тверджень апелянта про звернення відповідача до суду з позовом про визнання права власності, незважаючи на вже існуючий позов ОСОБА_2 , представник відповідача зазначає, що жодних доказів цього апелянтом не надано, і що справа за позовом ОСОБА_2 раніше була залишена без розгляду. Також, зберігання ОСОБА_2 правовстановлюючих документів на квартиру померлої є свідченням умисного заволодіння майном, а не підтвердженням факту спільного проживання. Рішення суду про визнання права власності за ОСОБА_1 вже набрало законної сили і не оскаржувалося.

Зазначає, що інші доводи апелянта є виключно його домислами, не підтвердженими жодними доказами. Факт проживання в квартирі спадкодавця не є автоматично спільним проживанням однією сім`єю. Представник відповідача наголошує, що апелянт не надав жодних доказів ухилення ОСОБА_1 від допомоги померлій, і відповідно до Сімейного кодексу України онук не має обов`язку утримувати бабусю. Також, відсутність рішення суду про стягнення аліментів з доньки померлої свідчить про відсутність претензій померлої до доньки.

Представник відповідача вказує на відсутність доказів, які б підтверджували участь апелянта в житті померлої (оплата ліків, комунальних послуг, супровід до лікарні). Твердження про намір укласти договір довічного утримання є припущенням, адже за шість років спільного проживання був достатній час для його укладення чи складання заповіту. Факт замовлення оцінки майна не підтверджує намірів укладання договору, а скоріше свідчить про незаконні наміри апелянта заволодіти майном. Суд першої інстанції правильно встановив, що надані апелянтом докази є недостатніми для підтвердження факту проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції адвокат Ковтун Н. В., в інтересах ОСОБА_1 , заперечила проти апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення адвоката Ковтун Н. В., в інтересах ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 81 рік. На день смерті була зареєстрована у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_1 .

Спадкова справа після її смерті була заведена приватним нотаріусом КМНО Маргарян Л. А. 18.11.2021 за № 05/2021.

За матеріалами спадкової справи встановлено, що із заявами про прийняття спадщини після її смерті до приватного нотаріуса звернулись ОСОБА_1 - онук померлої і ОСОБА_2 як особа, яка проживала спільно зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

ОСОБА_6 - донька померлої і матір відповідача відмовилась від прийняття спадщини на користь останнього.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30.11.2023 у справі № 756/4912/23, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Черленюх Людмила Василівна про визнання права власності в порядку спадкування і визнано за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що надані позивачем докази є недостатніми для підтвердження факту проживання позивача та ОСОБА_3 однією сім`єю та ведення ними спільного господарства. Суд зазначив, що самі по собі показання свідка ОСОБА_5 , пояснення самого позивача і письмові докази (договір про незалежну оцінку майна, квитанція та чек про замовлення технічної інвентаризації квартири) не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю, а показання свідка ОСОБА_4 , які були надані у письмовій формі та нотаріально засвідчені, є недопустимим доказом, оскільки свідок не був безпосередньо допитаний у судовому засіданні. Враховуючи недоведеність вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю, суд дійшов висновку про не набуття позивачем прав спадкоємця, що позбавляє його можливості пред`являти вимоги про усунення від права на спадкування єдиного спадкоємця ОСОБА_3 та про визнання права власності на спадкове майно.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

За змістом статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Судова практика у цьому питання є сталою (висновки Верховного Суду викладені у постановах від 21.03.2019 у справі № 461/4689/15-ц, від 10.10.2019 у справі № 520/8495/17, від 17.10.2019 у справі № 712/1294/17, від 31.03.2022 у справі № 461/4532/20, від 12.01.2023 у справі № 754/6012/21, від 20.02.2023 у справі № 520/11160/18, від 08.10.2023 у справі № 752/13615/20-ц).

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 542/1648/19, лише надання допомоги одинокій особі похилого віку (спадкодавцю), яка за станом здоров`я потребувала постійного стороннього догляду, не є достатньою підставою для встановлення факту проживання з нею однією сім`єю не менш як п`ять рокі до часу відкриття спадщини.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги також можуть братися показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фото/відео матеріали, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (висновки у постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 466/3769/16, від 27.02.2019 у справі № 522/25049/16-ц, від 11.12.2019 в справі № 712/14547/16-ц, від 24.01.2020 у справі № 490/10757/16-ц, від 08.12.2021 у справі № 531/295/19).

Отже, ключовим для набуття права на спадкування за законом як спадкоємцю четвертої черги є доведення позивачем не просто факту проживання за однією адресою чи надання допомоги, а наявності сталих сімейних відносин, що дозволяють визнати його членом сім`ї.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

У світлі принципів змагальності цивільного судочинства, доводи позивача ОСОБА_2 про спільне проживання із ОСОБА_3 до її смерті, супровід до лікарні, оплату ліків, рахунків і комунальних послуг, а також догляд, самі по собі не свідчать про наявність сталих сімейних відносин та не дозволяють визнати його членом сім`ї ОСОБА_3 .

Більше того, твердження ОСОБА_2 про намір укласти договір довічного утримання фактично виключають та спростовують заявлений сімейний характер відносин. На переконання колегії судів, намір укласти договір довічного утримання свідчить про те, що відносини мали чітко виражений матеріальний підтекст та намір набуття майна в обмін на догляд. Це є характерним для цивільно-правових договірних відносин, а не для безкорисливих сімейних зв`язків. Сімейні відносини, як їх визначає закон, базуються на спільній організації побуту, взаємних правах та обов`язках, які випливають з моральних засад суспільства, а не з конкретної матеріальної вигоди чи обміну. Таким чином, намір укласти договір довічного утримання, що передбачає передачу майна в обмін на утримання, фактично спростовує твердження про те, що відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були виключно сімейними у розумінні Сімейного кодексу України

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що недоведеність факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_3 виключає набуття ним статусу спадкоємця четвертої черги за законом і, відповідно, позбавляє його права вимагати усунення відповідача ОСОБА_1 від права на спадкування. Оскільки позивач не набув статусу спадкоємця, він не може пред`являти вимоги про визнання права власності на спадкове майно.

Таким чином, висновки суду першої інстанції є законними та обґрунтованими. Суд першої інстанції всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив наявні у справі докази. Надані позивачем докази виявилися недостатніми для підтвердження факту проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства.

Доводи апеляційної скарги про постійне проживання ОСОБА_2 із ОСОБА_3 однією сім`єю з листопада 2015 року до її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , супровід до лікарні, оплату ліків, рахунків та комунальних послуг, а також догляд, колегія суддів відхиляє, оскільки як зазначено вище, ці обставини самі по собі не свідчать про наявність сталих сімейних відносин та не дозволяють визнати його членом сім`ї ОСОБА_3 . Для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідна сукупність ознак, таких як спільний побут, взаємні права та обов`язки, ведення спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, що не були належним чином доведені позивачем.

Доводи апелянта про те, що свідок ОСОБА_5 підтвердила постійне проживання позивача з померлою з 2015 року та ведення спільного господарства, колегія суддів вважає безпідставними, адже свідок, як зазначено у відзиві на апеляційну скаргу, не є близьким сусідом, ніколи не була в квартирі померлої, не підтримувала дружніх стосунків та не надала свідчень щодо ведення спільного господарства чи проживання однією родиною, оскільки не володіє такою інформацією.

Доводи апелянта щодо необґрунтованого визнання недопустимим доказом нотаріально засвідчених показів свідка ОСОБА_4 , який не міг бути присутнім на засіданні, колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції правомірно визнав ці показання недопустимим доказом. Згідно з Цивільним процесуальним кодексом України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази, а докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Доводи апелянта про те, що відповідач ввів суд в оману, заявляючи про втрату правовстановлюючих документів на квартиру, тоді як вони знаходились у апелянта, колегія суддів відхиляє, адже місцезнаходження таких документів не є доказом постійного проживання позивача з померлою чи підставою для усунення відповідача від спадкування. Крім того, рішення Оболонського районного суду від 30.11.2023 у справі № 756/4912/23, яким визнано за ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , набрало законної сили і не оскаржувалося.

Доводи апелянта про те, що відповідач не проявляв інтересу до бабусі та відмовлявся допомагати їй, колегія суддів вважає безпідставними, адже норми Сімейного кодексу України, не передбачають прямого обов`язку онука утримувати бабусю, а апелянт не надав як жодних доказів такого обов`язку у відповідача так і ухилення від його виконання.

Доводи апелянта щодо наміру укласти договір довічного утримання, який не встигли посвідчити через смерть ОСОБА_3 , а також замовлення та оплата незалежної оцінки майна для цієї мети, колегія суддів відхиляє із наведених вище підстав, адже намір укласти договір довічного утримання свідчить про те, що відносини мали чітко виражений матеріальний підтекст та намір набуття майна в обмін на догляд. Це, своєю чергою, виключає сімейні відносини, які за законом ґрунтуються на спільній організації побуту, взаємних правах та обов`язках, що випливають з моральних засад суспільства, а не з конкретної матеріальної вигоди чи обміну. Відсутність сімейних відносин унеможливлює набуття статусу спадкоємця четвертої черги. Відповідно, це розриває «ланцюг» юридичних фактів, необхідних для визнання права на спадкування та подальшого права на позов щодо усунення від спадкування.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції прийняв усі доводи відповідача, незважаючи на те, що його жодного разу не бачив, колегія суддів відхиляє як безпідставні. Відповідач ОСОБА_1 , згідно з вимогами статей 58 та 60 ЦПК України, має повне право брати участь у судовому процесі як особисто (шляхом самопредставництва), так і через належним чином уповноваженого представника, зокрема адвоката. Суд же, у відповідності до процесуального законодавства, оцінює сукупність доказів, викладених у заявах по суті справи, висновках експертів, поясненнях учасників справи, а також показаннях свідків та речових доказах, безпосередньо досліджуючи їх у судовому засіданні. Таким чином, фізична присутність сторони не є передумовою для врахування її доводів чи доказів, якщо її інтереси представляє уповноважена особа, а подані докази відповідають вимогам належності та допустимості.

Доводи апелянта про те, що справа розглядалася в Оболонському суді з січня 2022 року, і відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності, незважаючи на вже існуючий позов ОСОБА_2 , колегія суддів відхиляє, адже такі твердження не мають жодного відношення до предмета доказування у даній справі та не спростовують висновків суду першої інстанції про недоведеність факту проживання однією сім`єю. Позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження його доводів. Навпаки, встановлено, що справа за позовом ОСОБА_2 раніше вже була залишена без розгляду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 липня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

А. М. Стрижеус

В. В. Саліхов