Справа № 464/2639/24 Головуючий у 1 інстанції: Шашуріна Г.О.
Провадження № 22-ц/811/3436/24 Доповідач в 2-й інстанції Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Марко О.Р.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 -

ОСОБА_2 , представника відповідача ЖБК

№230 - Сергатюка В.А., представника відповідача

Львівської міської ради - Феник Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до житлово-будівельного кооперативу №230, Львівської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням,

встановив:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 1994 року вона проживає в квартирі АДРЕСА_2 та сплачує всі комунальні послуги.

Зазначена квартира належить житлово-будівельному кооперативу (далі -ЖБК) №230 і розпорядженням Львівської міської ради народних депутатів №831 від 25.12.1992 року закріплена в якості службової для потреб цього ЖБК.

Вважає, що в дану квартиру вона була заселена на законних підставах, оскільки на той час працювала двірником в ЖБК №230 і обслуговувала цей будинок.

З 01.10.1997 року по 01.11.2006 року вона працювала двірником у Львівському комунальному підприємстві (далі - ЛКП) «Під Зуброю», з якого була переведена на посаду двірника до товариства з обмеженою відповідальністю житлово-експлуатаційного підприємства (далі - ТОВ ЖЕП) «Стимул-Сихів», відтак, протягом усього вказаного періоду працює двірником та обслуговує будинок АДРЕСА_3 .

Однак, при заселенні ордер на службове житло їй на руки не видавався і такий, як з`ясувалось за результатами її звернень, відсутній у відповідачів.

Без ордеру її право на житлове приміщення вказаної квартири не визнається, оскільки вона не може в квартирі зареєструвати своє місце проживання та укласти договір найму, у зв`язку з чим отримала відмови від уповноважених органів Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, позаяк, в цьому житлі вона з чоловіком проживає з 1994 року по теперішній час, сплачує всі комунальні послуги та здійснює покращення квартири за власні кошти, за весь період її проживання в квартирі ні ЖБК №230, ні будь-які інші органи не ставили питання про виселення, тому вважає, що має право на користування даним житловим приміщенням, але в іншому порядку, ніж у судовому, вона не може визнати своє право.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 , просила його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивачка зазначає, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про те, що ордер на службову квартиру їй не видавався, безпідставно не врахував факту визнання стороною відповідачів обставин справи, зокрема, щодо правомірності її вселення та проживання в квартирі.

Наголошує, що не було враховано пояснень представника відповідача - голови ЖБК №230, який повідомив, що під час зміни голови та правління ЖБК у 1997 році було втрачено практично всі документи, що стосуються діяльності ЖБК, оскільки попередній голова терміново виїжджав в іншу країну для проживання та передав їм тільки статут і декілька інших документів, але він добре пам`ятає, що був присутній на тих зборах, де приймалося рішення про надання службової квартири для користування ОСОБА_1 та її вселення. Окрім того, представник ЖБК №230 засвідчив, що у 1993 році рішенням загальних зборів ОСОБА_1 , як особі, зарахованій на посаду двірника, була надана в користування належна кооперативу службова квартира АДРЕСА_4 і тогочасний голова ЖБК №230 на виконання рішення загальних зборів поселив її в службову квартиру кооперативу, однак, з невідомих причин не видав їй ордер встановленого зразка, чим порушив як вимоги чинного законодавства, так і законні права та інтереси позивачки, яка з 1993 року по даний час працює на посаді двірника та обслуговує будинок ЖБК №230 і з 1994 році проживає в належній кооперативу службовій квартирі АДРЕСА_4 , причому жодні рішення щодо зміни службового статусу квартири чи заперечення права позивачки користуватись службовою квартирою загальними зборами або правлінням ЖБК №230 не приймались.

Також, не було враховано пояснення представника Львівської міської ради, яка, в свою чергу, підтвердила правомірність і підставність рішення загальних зборів ЖБК №230 щодо надання позивачці, як особі, зарахованій на посаду двірника, належної кооперативу службової квартири.

Додає, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки доказам, які підтверджують факт проживання позивачки в квартирі з 1994 року та оплату нею всіх комунальних послуг, що підтверджено низкою квитанцій за вказаний період, перша з яких виписана за лютий 1994 року, а також правомірного вселення в дану квартиру, як працівника ЖБК №230, та обслуговування належного ЖБК будинку впродовж значного періоду часу, будучи на посаді двірника комунальних підприємств Львівської міської ради, по даний час.

Позивач звертає увагу суду, що в першій інстанції сторона відповідачів підтримала її позов, відтак, суд зобов`язаний був ухвалити рішення згідно з таким визнанням, або постановити ухвалу про відмову у прийнятті визнання, як такого, що суперечить закону, порушує права та інтереси інших осіб.

Наголошує, що право користування квартирою набуте нею правомірно, яке з часу заселення в квартиру у 1994 році ніхто не заперечував, вона постійно проживає в цій квартирі, в якій за власні кошти зробила ремонт, постійно сплачує платежі за надання комунальних послуг, іншого житла не має, користується квартирою відкрито та добросовісно, тому є всі підстави стверджувати, що має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, яке є її житлом.

В судове засідання апеляційного суду 15.07.2025 року позивач ОСОБА_1 не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, клопотань про відкладення розгляду справи від неї не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто у її відсутності, за участі представників сторін.

Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 24.07.2025 року о 12:50.

Заслухавши пояснення сторін в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З матеріалів справи встановлено, що предметом спору є квартира АДРЕСА_2 .

Вказана квартира належить ЖБК №230 і має статус службової, що підтверджується відповіддю в.о голови правління ЖБК №230 від 13.12.2023 року на адвокатський запит (а.с.6), розпорядженням Львівської міської ради народних депутатів №831 від 25.12.1992 року (а.с.7-8, 159-161) та визнається стороною відповідачів.

Згідно актів ТОВ ЖЕП «Стимул-Сихів» від 24.01.2019 року та ТОВ «Сихів-Стимул» від 01.04.2024 року (а.с.24, 29), в квартирі АДРЕСА_2 фактично проживають ОСОБА_3 , 1961 р.н., та ОСОБА_1 , 1965 р.н.

Згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а.с.31-32), ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_1 (а.с.33)) у період з 30.10.1993 року по 01.10.1997 року працювала в ЖБК-230 бухгалтером.

Також, згідно з наданим апеляційному суду трудовим договором від 01.02.1993 року (а.с.176), укладеним між ЖБК №230 на основі рішення загальних зборів членів кооперативу від 27.01.1993 року, в особі голови правління ЖБК-230 Бендини Є.І., з однієї сторони (Замовник), та ОСОБА_3 (чоловік позивачки) і ОСОБА_1 , з другої сторони (Виконавці), на позивачку ОСОБА_1 покладено виконання обсягу роботи двірника будинку АДРЕСА_5 , а на її чоловіка - роботу сантехніка та електрика по обслуговуванню належного ЖБК-230 будинку.

Далі, за записами у трудовій книжці та згідно з наданими довідками ЛКП «Під Зуброю» №401 від 07.12.2006 року, ТОВ ЖЕП «Стимул-Сихів» №358 від 01.06.2009 року і №2 від 01.04.2024 року та ТОВ «Сихів-Стимул» №1 від 28.03.2024 року (а.с.23, 30), з 01.10.1997 року ОСОБА_1 працювала двірником в ЖЕК-114, яке з 01.05.2002 року було перейменоване на ЛКП «Під Зуброю» і з якого ОСОБА_1 звільнено 01.11.2006 року по переводу в ТОВ ЖЕП «Стимул-Сихів», у якому вона також працювала на посаді двірника з 01.11.2006 року до 31.12.2019 року і була звільнена по переводу в ТОВ «Сихів-Стимул», в якому працює на посаді двірника з 02.01.2020 року по даний час.

Вказаними вище довідками підтверджено, що, працюючи на посаді двірника, позивачка увесь час обслуговувала будинок АДРЕСА_3 , належний ЖБК №230.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції своє рішення обґрунтував тим, що ОСОБА_1 вселилася у спірну квартиру з порушенням встановленого порядку, без отримання рішення про надання жилого приміщення, без ордера, проживає у ньому без укладеного в установленому порядку договору найму, тому її позовні вимоги є безпідставними і не підлягають задоволенню.

При цьому, суд покликався на Порядок надання службових жилих приміщень, визначений статтями 121, 122 ЖК України, та постанову Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 року №37 «Про службові жилі приміщення».

Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів виходить з такого.

Згідно зі статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

За змістом статті 6 ЖК України, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Відповідно до ч.1 ст.118 ЖК України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Приписами статті 119 ЖК України визначено, що перелік категорій осіб, яким може бути надано службове житло, встановлюється законодавством.

Згідно з ч.2 ст.121 ЖК України, службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (ч.1 ст.122 ЖК України).

Відповідно до пункту 3 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37, жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації.

Пунктом 21 вказаного Положення визначено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно з пунктом 2 до Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, який затверджений постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37, віднесено посаду «двірника».

Як стверджував представник ЖБК №230, позивачці була надана службова квартира АДРЕСА_2 , на підставі рішення загальних зборів членів кооперативу від 27.01.1993 року, яке на даний час не збереглось.

Як вже зазначалося вище, на підтвердження перебування ОСОБА_1 в трудових відносинах з ЖБК №230, апеляційному суду було надано копію трудового договору від 01.02.1993 року (а.с.176), укладеного між ЖБК №230 на основі рішення загальних зборів членів кооперативу від 27.01.1993 року, в особі голови правління ЖБК-230 Бендини Є.І., з однієї сторони (Замовник), та ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , з другої сторони (Виконавці).

За змістом цього трудового договору, ОСОБА_3 зобов`язувався виконувати роботу сантехніка, електрика, а ОСОБА_1 зобов`язувалась виконувати роботу двірника будинку АДРЕСА_3 , належного ЖБК-230.

За умовами цього трудового договору, Замовник, тобто ЖБК №230 зобов`язувався щомісяця виплачувати заробітну плату сантехніку, електрику, двірнику, в розмірі встановлених посадових окладів. В разі невиплати заробітної плати сантехніку, електрику, двірнику, зараховувати зарплату в рахунок паю за службову квартиру АДРЕСА_4 , що належить ЖБК-230.

Також, згідно з трудовим договором, Замовник, тобто ЖБК №230, в особі голови правління Бендини Є.І. , на основі рішення загальних зборів членів кооперативу від 27.01.1993 року, дозволив ОСОБА_3 із сім`єю в складі чотирьох осіб на термін дії цієї угоди проживати в службовій двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, вказаний трудовий договір дає підстави для висновку, що позивачка ОСОБА_1 , працюючи двірником в ЖБК №230 та обслуговуючи належний кооперативу житловий будинок, мала право на отримання службової квартири згідно положень чинного законодавства.

Правомірність вселення позивачки та користування вказаною службовою квартирою підтверджується й існуванням рішення загальних зборів членів кооперативу від 27.01.1993 року, на основі якого було укладено з позивачкою трудовий договір на виконання роботи двірника будинку і надано дозвіл на проживання в службовій квартирі за місцем її роботи.

Про існування рішення загальних зборів членів кооперативу від 27.01.1993 року та дозволу на вселення позивачки в службове житло наголошував у судовому засіданні і представник ЖБК №230.

Про правомірність надання позивачці вказаної службової квартири для проживання зазначала й представник Львівської міської ради, зауважуючи, що увесь час позивачка пропрацювала двірником і обслуговувала належний ЖБК №230 будинок АДРЕСА_3 .

Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про те, що службова квартира була надана позивачці відповідно до рішення загальних зборів членів кооперативу від 27.01.1993 року, як двірнику цього кооперативу, вказана обставина визнається стороною відповідачів, а тому відсутність на даний час самого рішення через його втрату не може ставити під сумнів законність вселення позивачки в службову квартиру та користування нею.

Отже, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про те, що ОСОБА_1 вселилася у спірну квартиру з порушенням встановленого порядку, без отримання рішення про надання їй жилого приміщення, як службового.

Також необхідно зазначити, що ні ЖБК №230, ні Львівською міською радою не заперечується правомірність вселення ОСОБА_1 у спірну службову квартиру, а відтак, таке право ними визнається, зважаючи на перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ЖБК №230, а, в подальшому, з житлово-експлуатаційними організаціями та комунальними підприємствами, які надавали послуги з обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_3 .

Отже, за встановлених обставин, сама по собі відсутність у позивачки ордеру на вселення, який згідно з п.69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 року №470, видається на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, та є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, і є дійсним протягом 30 днів, не може свідчити про незаконність користування позивачкою спірним житловим приміщенням з моменту прийняття відповідного рішення.

Власне, через відсутність ордеру на вселення та незбереження рішення загальних зборів членів кооперативу (ЖБК-230) від 27.01.1993 року про надання в користування службового приміщення, позивачка фактично позбавлена права на безперешкодне користування житловим приміщенням, в якому вона фактично проживає з 1994 року.

Колегія суддів вважає, що в інший спосіб, ніж у судовому порядку, право позивачки на користування спірною квартирою у встановленому законом порядку підтверджено не може бути, про що, в свою чергу, не заперечували відповідачі.

На переконання колегії суддів, визнання права на користування вказаним житловим приміщенням не суперечить закону та не порушує прав та/або інтересів інших осіб, зважаючи, що питання про виселення ОСОБА_1 , починаючи з 1994 року, не ставилось.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. mutatismutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. theUnitedKingdom»), заява №66746/01, §82).

Згідно з практикою ЄСПЛ, втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме: від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії)», а втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Колегія суддів звертає увагу, що згідно з практикою ЄСПЛ, під житлом необхідно розуміти будь-яке приміщення, яке знаходиться у постійному чи тимчасовому володінні особи, незалежно від його призначення і правового статусу, та пристосоване для постійного або тимчасового проживання в ньому фізичних осіб.

Як свідчать матеріали справи, факт проживання сім`ї позивачки в квартирі АДРЕСА_2 підтверджено актами ТОВ ЖЕП «Стимул-Сихів» від 24.01.2019 року і ТОВ «Сихів-Стимул» від 01.04.2024 року (а.с.24, 29).

З долучених до матеріалів справи квитанцій про сплату комунальних послуг (а.с.9-22) вбачається, що, починаючи з 1994 року, ОСОБА_3 сплачував комунальні послуги ЖБК-230, а, в подальшому, комунальні послуги сплачувались ОСОБА_3 ЛМКП «Львівтеплоенерго», ВАТ «Львівобленерго», ЛМКП «Львівводоканал», згідно з відкритими на його ім`я особовими рахунками, за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, з урахуванням наведених вище норм матеріального права та встановлених обставин справи, а також факту визнання відповідачами позовних вимог позивачки та відсутності підстав для висновку, що таке визнання суперечить закону та/або порушує права та інтереси інших осіб, колегія суддів доходить висновку про скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з наведених вище мотивів.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1, 4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 24 липня 2025 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич