ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року

м. Київ

справа № 754/10350/24

провадження № 61-1483св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Акціонерне товариство «Універсал Банк»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яка подана представником Горбатовським Ігорем Анатолійовичем, на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року в складі судді Сенюти В. О. та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 року в складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася зі скаргою на дії та бездіяльність органу примусового виконання, заінтересовані особи: Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Деснянський ВДВС у м. Києві), Акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк»).

Скарга мотивована тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 грудня 2011 року у справі за позовом ПАТ «Універсал Банк» стягнуто солідарно з неї та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 23 жовтня 2007 року № CL 2947.

30 січня 2012 року на виконання рішення суду Деснянським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 6-6292.

17 лютого 2012 року постановою старшого державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві Панченко І. І. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого документу відносно неї як боржника.

В межах виконавчого провадження 17 лютого 2012 року державним виконавцем накладений арешт на майно боржника.

21 лютого 2012 року вказаний арешт зареєстрований в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером обтяження № 2189989.

29 серпня 2012 року державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

18 січня 2013 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого документа.

08 квітня 2013 року в межах вказаного виконавчого провадження повторно накладений арешт на майно боржника, а 13 грудня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Станом на час звернення зі скаргою строки для повторного пред`явлення вказаного виконавчого документа до примусового виконання сплили.

Крім того, 17 грудня 2015 року між нею та ПАТ «Універсал Банк» досягнуто згоди щодо врегулювання взаємовідносин сторін кредитного договору від 23 жовтня 2007 року № CL 2947, внаслідок чого сторони підписали акт про припинення зобов`язань за цим договором.

Отже, після підписання сторонами вказаного акта, з 17 грудня 2015 року зобов`язання сторін за кредитним договором від 23 жовтня 2007 року № CL 2947 припинено.

Вона звернулась до ВДВС Деснянського РУЮ із заявою про припинення (зняття) арештів, отримала відповідь про те, що у відділі відсутні докази погашення боржником боргу за виконавчим листом Деснянського районного суду м. Києва від 30 січня 2012 року № 2-6292 в межах виконавчих проваджень № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1, а також не сплачено виконавчий збір.

Таким чином, з 2013 року виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа, де її вказано боржником, а ПАТ «Універсал Банк» стягувачем, на виконанні не перебувають, тому порушено її право власності, адже наявне невиправдане втручання у права особи на мирне володіння своїм майном.

ОСОБА_1 просила:

визнати неправомірними рішення начальника Деснянського ВДВС у м. Києві щодо відмови в зняті арештів з усього її нерухомого майна в межах виконавчих проваджень № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1.

зобов`язати Деснянський ВДВС у м. Києві зняти арешт з усього її нерухомого майна, накладений 17 лютого 2012 року старшим державним виконавцем в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 та вилучити з Державного реєстру прав на нерухоме майно відповідний запис про обтяження від 21 лютого 2012 року № 12189989.

зобов`язати Деснянський ВДВС у м. Києві зняти арешт з усього її нерухомого майна, накладений 08 квітня 2013 року державним виконавцем в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідний запис про обтяження.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 року, скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Визнано бездіяльність Деснянського ВДВС у м. Києві, що полягає у не знятті арешту з майна боржника ОСОБА_1 , накладеного у виконавчих провадженнях № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1, протиправною.

Зобов`язано Деснянський ВДВС у м. Києві зняти арешт із всього майна ОСОБА_1 , накладений в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 та виконавчого провадження № НОМЕР_2, запис про обтяження № 12189989 зареєстроване 21 лютого 2012 року реєстратором - Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, підстава обтяження - постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17 лютого 2012 року ВДВС Деснянського РУЮ.

Постановляючи ухвалу про задоволення вимог скарги, суд першої інстанції врахував добровільне погашення боржником боргу за погодженням з кредитором, відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, відсутність будь-яких відомостей стосовно рішення виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору, наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту.

Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції погодився. Крім того зазначив, що матеріали справи свідчать про погашення заявником боргу перед стягувачем за зобов`язанням, на виконання якого видавався виконавчий документ, у добровільному порядку поза межами виконавчих проваджень № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1, які є завершеними та матеріали яких знищено виконавчою службою.

Згідно з довідкою від 16 жовтня 2024 року № о-406/КЕП та довідкою від 16 жовтня 2024 року № о-408/КЕП АТ «Універсал Банк» вказав, що станом на 15 жовтня 2024 року заборгованість за кредитом від 26 жовтня 2007 року № CL 2947 погашена повністю відповідно до акта про припинення зобов`язань.

Доводи апеляційної скарги про те, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим, а отже і арешт не знімається, а тому відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності органу ДВС, суд вважав непоґрунтованими. Аналіз норм статей 50, 56, 57, 59 Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави для висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню. Як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав за законом є завершенням виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Крім того, у цій справі виконавчий документ не може бути повторно пред`явлений стягувачем до виконання з огляду на його добровільне виконання поза межами виконавчого провадження. Водночас арешт майна боржника є заходом, який застосовується для забезпечення виконання судового рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Суд апеляційної інстанції також не погодився з доводами апеляційної скарги про безпідставність врахування судом першої інстанції припинення в 2015 році зобов`язань боржника перед стягувачем за кредитним договором від 26 жовтня 2007 року, так як постанова про стягнення виконавчого збору була винесена державним виконавцем 27 лютого 2012 року, тобто до припинення боржником своїх зобов`язань перед стягувачем.

ОСОБА_1 отримала відповідь органу державної виконавчої служби, у якій зазначено про відсутність підстав для зняття арешту з майна боржника, оскільки боржником не надано підтвердження про погашення заборгованості, в тому числі зі сплати виконавчого збору у червні 2024 року. Проте заявник оскаржує бездіяльність виконавчої служби саме за наслідками відмови у задоволенні її заяви про зняття арешту в 2024 році, а не під час винесення державним виконавцем постанов про повернення виконавчого документа в 2012 та 2013 роках.

Матеріали справи не містять доказів винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження з примусового стягнення виконавчого збору, в порядку визначеним Законом України «Про виконавче провадження».

Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У лютому 2025 року Деснянський ВДВС у м. Києві через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, через представника Горбатовського І. А. , в якій просить ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 року скасувати, а скаргу ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суд першої інстанції встановив факт несплати ОСОБА_1 виконавчого збору у виконавчих провадженнях № НОМЕР_2 та НОМЕР_1, що перешкоджає зняттю арешту майна боржника та безпідставно задовольнив скаргу ОСОБА_1 на дії та бездіяльність органу примусового виконання;

суди формально віднеслись до розгляду скарги на бездіяльність відділу державної виконавчої служби, адже у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим, а отже і арешт не знімається;

згідно з довідкою від 16 жовтня 2024 року № о-406/КЕП та довідкою від 16 жовтня 2024 року № о-408/КЕП АТ «Універсал Банк» вказав, що станом на 15 жовтня 2024 року заборгованість за кредитом від 26 жовтня 2007 року № CL 2947 погашена повністю відповідно до акта про припинення зобов`язань, але постанова про стягнення виконавчого збору була винесена державним виконавцем 27 лютого 2012 року, тобто до припинення зобов`язань боржником 15 жовтня 2024 року, що суперечить доводам заявника про виконання боргових зобов`язань виконаних поза межами виконавчого провадження;

виконання відділом ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції в цій же справі унеможливлює повторне накладення арешту майна боржника (яке вже буде переоформлено на іншого власника) у разі скасування зазначеної ухвали та постанови;

враховуючи факт повернення виконавчого документа стягувачу (не є підставою для винесення постанови про зняття арешту з майна), належним способом захисту буде звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна, що унеможливлює подачу скарги ОСОБА_1 на дії та бездіяльність органу примусового виконання.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2025 року касаційну скаргу Деснянського ВДВС у м. Києві залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 754/10350/24 та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. У задоволенні клопотання про зупинення виконання судового рішення відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2025 року у задоволенні клопотання Деснянського ВДВС у м. Києві про зупинення виконання ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2025 року задоволено частково клопотання Деснянського ВДВС у м. Києві про зупинення виконання (дії) ухвали Деснянського районного суду м. Київ від 22 жовтня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 року; зупинено дію ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку; у задоволенні клопотання Деснянського ВДВС у м. Києві про зупинення виконання (дії) постанови Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 року відмовлено.

У квітні 2025 року матеріали справи № 754/10350/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії суддів у кількості п`яти суддів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 06 березня 2025 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України (порушення норм процесуального права).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 26 жовтня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» і ОСОБА_1 укладений кредитний договір № CL 2947.

26 жовтня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» і ОСОБА_2 укладений договір поруки № CL 2947.

13 грудня 2011 року Деснянським районним судом м. Києва у справі № 2-6292/2011 ухвалено рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитом та процентами у розмірі 170 729,90 грн.

На виконання цього рішення суду Деснянським районним судом м. Києва видано виконавчий лист.

Згідно з відповіддю Деснянського ВДВС у м. Києві від 12 липня 2023 року виконавчий лист від 30 січня 2012 року № 2-6292 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості в сумі 171 639,90 грн перебував у відділі на виконанні.

17 лютого 2012 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження НОМЕР_2 та винесено постанову про арешт майна боржника.

29 серпня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

17 січня 2013 року вказаний виконавчий лист надійшов до відділу на виконання вдруге, а 18 січня 2013 року державний виконавець відкрив виконавче провадження № НОМЕР_1.

08 квітня 2013 року державний виконавець виніс постанову про арешт майна боржника.

13 грудня 2013 року державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів, який сформовано 13 вересня 2021 року, у ньому міститься інформація про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження - виконавче провадження від 17 лютого 2012 року № НОМЕР_2, ВДВС Деснянського РУЮ, реєстраційний номер обтяження 12189989, яке зареєстроване 21 лютого 2012 року.

Згідно з довідками АТ «Універсал Банк» від 16 жовтня 2024 року № о-406/КЕП та від 16 жовтня 2024 року № о-408/КЕП станом на 15 жовтня 2024 року заборгованість за кредитом погашена повністю, згідно акта про припинення зобов`язань від 17 грудня 2015 року за кредитним договором від 26 жовтня 2007 року № CL 2947.

03 липня 2024 року представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Горлатий О. В. звернувся до Деснянського ВДВС у м. Києві із заявою про зняття арешту з майна.

За відповіддю начальника Деснянського ВДВС у м. Києві від 17 липня 2024 року державним виконавцем 27 лютого 2012 року винесено постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 17 163,99 грн. 29 серпня 2012 року державним виконавцем в порядку пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу (відсутність майна у боржника), відтак у відділі відсутня інформації про погашення заборгованості та виконавчого збору у виконавчому провадження № НОМЕР_2. 13 грудня 2013 року виконавчий лист Деснянського районного суду м. Києва від 30 січня 2012 року № 2-6292 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором державним виконавцем повернуто стягувачу в порядку пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Тому для вирішення питання щодо зняття арешту з майна необхідно звернутися до суду відповідно до статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Позиція Верховного Суду

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим (У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19)).

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18)).

Умови і порядок виконання судових рішень, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа від 30 січня 2012 року № 2-6292, пред`явлення його до виконання та накладення арешту на майно боржника були врегульовані Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV), який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

На час звернення ОСОБА_1 до Деснянського ВДВС у м. Києві із заявою про зняття арешту з майна чинними є норми Закону України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.

Виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу, зокрема у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (пункт 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV).

Виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи-сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

У випадках, передбачених пунктами 1-6, 8, 9, 11-13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (частини перша та друга статті 49 Закону № 606-XIV).

У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (частини перша та друга статті 50 Закону № 606-XIV).

Виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (пункт 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII).

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди (частина п`ята статті 37 Закону № 1404-VIII).

У разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна (частини перша та друга статті 40 Закону № 1404-VIII).

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності» (частина четверта статті 59 Закону № 1404-VIII).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року у справі № 333/395/22 (провадження № 61-9753св23) вказано, що:

«32. Арешт майна боржника є заходом, який застосовується для забезпечення виконання судового рішення, що підлягає примусовому виконанню. У разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є завершеним. Лише факт такого повернення, зокрема через відсутність у боржника майна, на яке можна звернути стягнення, не є підставою для зняття арешту з майна та коштів. Стягувач може повторно пред`явити виконавчий документ до виконання. Тоді як за заявою боржника суд може визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, з підстав, передбачених частиною другою статті 432 ЦПК України».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2024 року в справі № 462/6014/15 (провадження № 61-5391св24) зазначено, що:

«у пункті 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;

Разом з тим, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна боржника, оскільки відповідно до частини третьої цієї статті арешт з майна знімається у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті. При цьому, відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17, провадження № 61-26969св18, зазначено, що «повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу». У постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 761/35971/15-ц, провадження № 61-23265св18, вказано, що «суди дійшли правильного висновку про те, що, здійснюючи дії під час виконання зазначеного рішення суду, державний виконавець дотримався вимог Закону України «Про виконавче провадження» при вчиненні виконавчих дій по відкритому виконавчому провадженню щодо ОСОБА_4, як солідарного боржника, тому відсутні підстави для задоволення скарги останньої. При цьому виконавчий лист повернуто стягувачу і державний виконавець позбавлений можливості вчиняти виконавчі дії при відсутності виконавчого провадження».

Отже, установивши, що виконавчий документ № 462/6014/15-ц, виданий Залізничним районним судом м. Львова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованості у розмірі 2 708 756,64 грн повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 та зняття арешту з його майна, оскільки повернення виконавчого листа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника.

Зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року в cправі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24) зазначено, що «Формулюючи підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив про необхідність відступу від висновку, сформульованого у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 815/7269/15 (адміністративне провадження № К/9901/12587/18), щодо можливості зняття арешту з майна боржника у випадку повернення виконавчого документа стягувачу. У постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 815/7269/15 (адміністративне провадження № К/9901/12587/18) зазначено, що: «Наслідки завершення виконавчого провадження, зокрема, у разі повернення виконавчого документа стягувачу встановлені пунктом 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 2 квітня 2012 року і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 року за № 489/20802, яким передбачено, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав(ла), державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо). З наведеної норми вбачається, що у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу державний виконавець повинен, зокрема, зазначити наслідки завершення відповідного виконавчого провадження, яким в даному випадку є зняття арешту з майна і коштів позивача, а тому твердження скаржника, що при поверненні виконавчого документа стягувачу арешти, накладені на майно боржника, не знімаються, є безпідставними». Велика Палата Верховного Суду не погоджується із цим висновком з огляду на таке. Аналіз пункту 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), свідчить про те, що в ньому відсутня вказівка на обов`язок державного виконавця щодо зняття арешту, оскільки в ньому зазначається про обов`язок останнього вказати на наслідки відповідної виконавчої дії (закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого провадження), якщо законом такі наслідки передбачені. Положеннями частин першої статті 50 Закону № 606-XIV передбачено два випадки, коли державний виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме: у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій); у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Оскільки частиною першої статті 50 Закону № 606-XIV не визначалось обов`язку державного виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, то відсутні підстави стверджувати, що пункт 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачав такий наслідок. З огляду на висновки, сформульовані у цій постанові за результатами касаційного перегляду справи, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, зроблених у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 815/7269/15, процитовані у пункті 136 цієї постанови, сформулювавши висновок про те, що як частиною першої статті 50 Закону № 606-XIV, так і пунктом 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), не визначалось обов`язку державного виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року в cправі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24) вказано, що «законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме: у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій); у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження та у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків. Повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за виключенням випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року в cправі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24) вказано, що «суди попередніх інстанцій при розгляді скарги ОСОБА_1 не встановили конкретних обставин та підстав завершення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/1522/11652/11, від яких залежить як задоволення заяви боржника про зняття арешту, так і визначення посадової особи, яка уповноваження зняти такий арешт. Разом із тим нормою пункту 16 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції від 01 листопада 2022 року) визначено, що у разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення, знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження. Отже, отримавши заяву ОСОБА_1 про скасування арештів, накладених у межах знищеного виконавчого провадження, Перший Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) повинен був вжити заходів з відновлення матеріалів виконавчого провадження, за результатами їх розгляду встановити конкретні підстави завершення цього провадження (проваджень) та після цього прийняти рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1. У свою чергу, місцевий суд, розглядаючи скаргу ОСОБА_1 на відмову у задоволенні її заяви про скасування арештів, мав зобов`язати Перший Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі надати матеріали відновленого виконавчого провадження, встановити підставу завершення цього виконавчого провадження та в залежності від цього прийняти рішення за скаргою ОСОБА_1»

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

при зверненні зі скаргою на дії та бездіяльність органу примусового виконання ОСОБА_1 просила визнати неправомірними рішення начальника Деснянського ВДВС у м. Києві щодо відмови в зняті арештів з усього її нерухомого майна в межах виконавчих проваджень № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1, зобов`язати Деснянський ВДВС у м. Києві зняти арешти та вилучити з Державного реєстру прав на нерухоме майно відповідні записи про обтяження. Скаржник наголошувала, що станом на час звернення зі скаргою усі строки для повторного пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання спливли. Крім того, 17 грудня 2015 року між нею та ПАТ «Універсал Банк» було досягнуто згоди щодо врегулювання взаємовідносин сторін кредитного договору від 23 жовтня 2007 року № CL 2947, внаслідок чого сторони підписали акт про припинення зобов`язань за цим договором. Отже, після підписання сторонами вказаного акта зобов`язання сторін за кредитним договором від 23 жовтня 2007 року № CL 2947 припинено. З 2013 року виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа, в яких вона є боржником, а ПАТ «Універсал Банк» стягувачем, на виконанні відділу не перебувають. За таких обставин її право власності порушене, адже існує невиправдане втручання у права особи на мирне володіння її майном. Крім того, матеріали виконавчих проваджень № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1 були знищені через закінчення строків зберігання;

суди, задовольняючи вимоги скарги, врахували добровільне погашення боржником боргу за погодженням із кредитором, відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, відсутність будь-яких відомостей стосовно рішення виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору, наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника. За таких обставин суди вважали, бездіяльність виконавчої служби щодо зняття арешту з майна заявника протиправною. Крім того, вказали, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном;

норми Закону України «Про виконавче провадження» як у попередній, так і в новій редакціях пов`язують зняття арешту із завершенням (закінченням) виконавчого провадження; оскільки державний виконавець на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV повернув виконавчий документ стягувачу, а не органу, який його видав, то виконавче провадження не є завершеним; тому для зняття арешту немає підстав, передбачених у статті 50 Закону № 606-XIV на час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу у 2014 році, а також передбачених у статті 59 Закону № 1404-VIII на час розгляду судом скарги скаржника (близький за змістом див. у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 березня 2023 року у справі № 202/1182/22, від 15 лютого 2023 року у справі № 202/1183/22, від 26 квітня 2022 року у справі № 242/4601/20, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 521/14329/20, в ухвалі від 14 вересня 2023 року у справі № 754/19209/21, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17);

при цьому відсутні відомості надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та ін.;

помилкове зазначення як підстави для повернення виконавчих листів пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна), тоді як такі листи підлягали поверненню на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» не можуть бути підставою для задоволення вимог скарги ОСОБА_1 . Положення як Закону № 606-XIV, так і Закону № 1404-VIII щодо підстави повернення виконавчого документа стягувача містять аналогічну норму, а саме «у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними»;

разом з цим, суди встановили, що:

згідно з відповіддю Деснянського ВДВС у м. Києві від 12 липня 2023 року виконавчий лист від 30 січня 2012 року № 2-6292 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості в сумі 171 639,90 грн перебував у відділі на виконанні. 17 лютого 2012 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження НОМЕР_2 та винесено постанову про арешт майна боржника. 29 серпня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. 17 січня 2013 року вказаний виконавчий лист надійшов до відділу на виконання вдруге, а 18 січня 2013 року державний виконавець відкрив виконавче провадження № НОМЕР_1. 08 квітня 2013 року державний виконавець виніс постанову про арешт майна боржника. 13 грудня 2013 року державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу;

відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів, який сформовано 13 вересня 2021 року, у ньому міститься інформація про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження - виконавче провадження від 17 лютого 2012 року № НОМЕР_2, ВДВС Деснянського РУЮ, реєстраційний номер обтяження 12189989, яке зареєстроване 21 лютого 2012 року;

згідно з довідками АТ «Універсал Банк» від 16 жовтня 2024 року № о-406/КЕП та від 16 жовтня 2024 року № о-408/КЕП станом на 15 жовтня 2024 року заборгованість за кредитом погашена повністю, згідно акта про припинення зобов`язань від 17 грудня 2015 року за кредитним договором від 26 жовтня 2007 року № CL 2947;

03 липня 2024 року представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Горлатий О. В. звернувся до Деснянського ВДВС у м. Києві із заявою про зняття арешту з майна, на яку 17 липня 2024 року отримав відмову;

зазначені арешти майна ОСОБА_1 є чинними на час розгляду скарги боржника. При цьому матеріали виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчого листа від 30 січня 2012 року № 2-6292, виданого Деснянським районним судом м. Києва, знищені, адже їх строк зберігання закінчено;

05 липня 2023 року та 03 липня 2024 року представник ОСОБА_1 звертався до Деснянського ВДВС у м. Києві із заявами про скасування вказаних арештів;

нормою пункту 16 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції від 01 листопада 2022 року) визначено, що у разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення, знищено у зв`язку з закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження;

тому, отримавши заяви ОСОБА_1 про скасування арештів, накладених у межах знищеного виконавчого провадження, Деснянський ВДВС у м. Києві повинен був вжити заходів з відновлення матеріалів виконавчого провадження, за результатами їх розгляду встановити конкретні підстави завершення цього провадження та після цього прийняти рішення за результатами розгляду заяв ОСОБА_1 ;

суди при розгляді скарги ОСОБА_1 не встановили конкретних обставин та підстав завершення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 30 січня 2012 року № 2-6292, виданого Деснянським районним судом м. Києва, від яких залежить як задоволення заяви боржника про зняття арешту, так і визначення посадової особи, яка уповноважена зняти такий арешт;

при цьому саме місцевий суд, розглядаючи скаргу ОСОБА_1 мав зобов`язати Деснянський ВДВС у м. Києві надати матеріали відновленого виконавчого провадження, встановити підставу завершення цього виконавчого провадження та в залежності від цього прийняти рішення за скаргою. Натомість, розглядаючи скаргу ОСОБА_1 , суди не дослідили матеріали відновленого виконавчого провадження та не встановили обстави і підстав його завершення, від чого залежить обґрунтованість чи необґрунтованість скарги.

За таких обставин суди зробили передчасний висновок про наявність підстав для зняття арештів та задоволення скарги ОСОБА_1 на дії та бездіяльність органу примусового виконання. Тому судові рішення слід скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті без дотримання норм процесуального права. У зв`язку із наведеним, касаційний суд вважає, що: касаційну скаргу слід задовольнити частково; ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати; справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).

Судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника (стаття 452 ЦПК України).

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. висновок у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)).

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яка подана представником Горбатовським Ігорем Анатолійовичем, задовольнити частково.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції ухвала Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року та постанова Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 рокувтрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко