КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 362/1052/25

26 червня 2025року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Марчука О.Л. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до російської федерації про стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до російської федерації про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що росія знищує і пошкоджує населені пункти України, пошкоджує майно громадян України та вбиває і завдає шкоди здоров`ю громадян України. Внаслідок злочинної військової агресії росії та порушенні нею низки міжнародно-правових актів, значна кількість населених пунктів і громадян України є заблокованими, окупованими, позбавлені свободи, перебувають на межі гуманітарної катастрофи внаслідок відсутності їжі та медикаментів.

Також, позивачка зазначила, що до 24 лютого 2022 року вона разом із їх сім`єю проживали на території Глевахівської селищної ради, але із початком збройної агресії ситуація в селищі загострювалась, відбувались тривалі обстріли та гинули люди, а тому, з метою збереження їх життя, вони були вимушені ночувати у бомбосховищах.

Оскільки, через збройну агресію росії проти України, позивачка кожного дня зазнає душевних страждань і принижень, переносить стрес і побоювання за свою безпеку і безпеку її рідних, - порушено нормальні життєві зв`язки позивачки з оточуючими людьми; а тому, через постійні повітряні тривоги та необхідність перебувати тривалий час в укритті, бомбардування об`єктів критичної інфраструктури, позивачка зобов`язана докладати додаткових зусиль для організації свого життя, забезпечення безпеки та захисту порушених прав.

З огляду на вище викладене просила суд стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у 35 000 Євро, що складає еквівалент 1 516 714,50 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2025 року відмовлено в задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до російської федерації про стягнення моральної шкоди.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 17 квітня 2025 року позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції не звернув увагу на висновки викладені у постанові Верховного суду від 30 листопада 2022 року у справі № 344/3764/21.

Вказує на те, що не погоджується з висновками суду першої інстанції відносно того, що до позову не надано доказів, що з початком збройної агресії ситуація в селищі Глеваха загострювалась.

Зазначає, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. Даний указ винесено у зв`язку з початком війни, яку рф розпочала та здійснює на території України відносно її громадян.

Окрім того, згідно листа №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 Торгово-промислова палата України офіційно визнала та засвідчила військову агресію рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану, форс- мажорними обставинами.

В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 травня 2025 року клопотанняпредставника позивача ОСОБА_1 адвоката Гавриленко Н.А. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено.

Судове засідання в цивільній справі за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2025 року, за позовом ОСОБА_1 до російської федерації про стягнення моральної шкоди, що відбудеться в приміщенні Київського апеляційного суду: 03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-А, проводити в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon». Особиста інформація профілю ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В ухвалі Київського апеляційного суду від 20 травня 2025 року позивача було попереджено, що ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

У визначений в ухвалі Київського апеляційного суду від 20 травня 2025 року в час, позивачка та її адвокат на відеозвязок не вийшли, а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності не з`явившихся сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачка - є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 (а.с. 6 - 8).

За відомостями зазначеними у відбитку штампу в паспорті громадянина України серії НОМЕР_1 , місце проживання позивачки зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (суд враховує перейменування вулиць в селищі Глеваха).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до російської федерації про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції посилався на те, що всупереч вимогам статей 76 - 84 ЦПК України, позивачкою не підтверджено належними і допустимими доказами, ті обставини на які вона посилається у позові як на підставу своїх вимог, а саме не підтверджено обставини того, що: 24 лютого 2022 року вона разом із її сім`єю проживала на території Глевахівської селищної ради, оскільки факт реєстрації особи не підтверджує факт її проживання за вказаною адресою та фактичне місце проживання може бути відмінним від зареєстрованого місця проживання; із початком збройної агресії ситуація в селищі Глеваха загострювалась, оскільки до позову не додано жодних доказів вказаної обставини, а збройна агресія росії проти України розпочалась в лютому - березні 2014 року; відбувались тривалі обстріли та гинули люди в селищі Глеваха, оскільки до позову не додано та під час розгляду справи не надано суду жодних доказів вказаної обставини.

Суд першої інстанції врахував, що селище Глеваха Фастівського району Київської області не включене і не було включене до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309. Також, селище Глеваха Фастівського району Київської області відсутнє в Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», затвердженому розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р. Крім того, відповідно до нормативно-правових актів, селище Глеваха Фастівського району Київської області, не було і не є включеним до територій України тимчасово окупованих росією.

Також суд першої інстанції зазначав, що до позову не додано та під час розгляду справи позивачкою не надано суду будь-яких медичних документів які б містили конкретні діагнози і/або висновки лікарів психотерапевтів чи інших профільних спеціалістів стосовно отримання позивачкою душевних страждань, перебування позивачки у стані стресу та відчуття розчарування, безсилля і безпорадності через втрату можливості мирно проживати на рідній землі й можливість спілкуватися з близькими людьми.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування частина третя статті 82 ЦПК України), що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.

02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».

Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.

При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (частина п`ята статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами обставини на які вона посилається, як на підставу для задоволенні позову. Зокрема, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивачем не надано доказів того, що із початком збройної агресії ситуація в селищі Глеваха загострювалась, оскільки до позову не додано жодних доказів вказаної обставини, а збройна агресія росії проти України розпочалась в лютому - березні 2014 року; відбувались тривалі обстріли та гинули люди в селищі Глеваха, оскільки до позову не додано та під час розгляду справи не надано суду жодних доказів вказаної обставини; з метою збереження свого життя позивачка була вимушена ночувати у бомбосховищах, оскільки до позову не додано та під час розгляду справи в судовому засіданні позивачкою не надано жодних доказів вказаної обставини.

Також суд першої інстанції правильно врахував, що селище Глеваха Фастівського району Київської області не включене і не було включене до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309. Також, селище Глеваха Фастівського району Київської області відсутнє в Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», затвердженому розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р. Крім того, відповідно до нормативно-правових актів, селище Глеваха Фастівського району Київської області, не було і не є включеним до територій України тимчасово окупованих росією.

Колегія суддів вважає, що сам лише факт вчинення збройної агресії проти України не є безумовною підставою для висновку про заподіяння моральної шкоди. При цьому, судом не отримано належного підтвердження безпосереднього впливу певних військових актів на психоемоційний стан особи у зв`язку зі спостереженням, участю тощо.

З урахуванням вище викладеного, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а зводяться лише до незгоди позивача з висновками суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі позивач наводить скрін шоти з інтернет ресурсів на яких зафіксовані дії відповідача на території смт. Глеваха, які на переконання позивача підтверджують перебування позивача у бомбосховищі, неможливість вільного та спокійного проживання.

Надаючи оцінку зазначеним доводим колегія суддів враховує, що надані скрін шоти не було надані до суду першої інстанції та судом не було надано їм оцінку.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції не було враховано висновки Верховного Суду викладені у поставнові від 30 листопада 2022 року у справі № 344/3764/21, оскільки обставини даної справи та справи № 344/3764/21 не є релевантними.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення цих обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 27 червня 2025 року

Головуючий: Судді: