Провадження №6/369/336/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2025 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченко А.В. за участі секретаря судового засідання Лисяк К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , заступник начальника Фастівського відділу ДВС у Фастівському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Скрід Юлія Михайлівна, про визнання судового наказу у справі № 369/21009/24 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

23.12.2024 року Києво-Святошинським районним судом Київської області у справі № 369/21009/24 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі 1/3 заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20.12.2024 і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

09.05.2025 заявник (боржник) ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про визнання таким, що не підлягає виконанню, судового наказу від 23.12.2024 у справі № 369/21009/24.

Свою заяву ОСОБА_1 аргументував тим, що подана до суду 20.12.2024 заява про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітей не відповідає вимогам ст. 163 ЦПК України, оскільки вона підписана і подана до суду особою, яка не має права її підписувати, а також у ній не зазначено місця проживання або місцезнаходження представника заявника. Наголошує, що при поданні заяви про видачу судового наказу заявник та її представник приховала від суду інформацію про те, що питання утримання спільних дітей, у тому числі щодо сплати аліментів вже врегульоване між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у договорі між батьками щодо участі у вихованні дітей та сплати аліментів на їх утримання від 31.05.2024, на підставі якого боржник з червня 2024 року щомісяця сплачує на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання спільних дітей. Звертає увагу, що на сьогодні Гайворонським районним судом Кіровоградської області слухається цивільна справа № 369/4865/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей, рішення у якій ще прийнято.

Стягувач ОСОБА_2 правом подати свої заперечення на заяву ОСОБА_1 не скористалась.

У судове засідання, призначене на 08.07.2025 заявник та стягувач не з`явились, про дату, час та місце розгляду заяви були повідомлялись належним чином.

Представник заявника (боржника) ОСОБА_1 адвокат Кишенько С.В. подав до суду письмові пояснення та клопотання про розгляд справи без його та заявника (боржника) участі, заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, підтримав і просив задовольнити.

Представник стягувача ОСОБА_5 подав до суду клопотання про розгляд заяви без його участі, заперечив проти задоволення заяви про скасування судового наказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 432 ЦПК України неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України).

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків.

14.06.2014 виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . У шлюбі народилися спільні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

31.05.2024 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір між батьками щодо участі у вихованні дітей та сплати аліментів на їх утримання. Пунктом 8 цього договору встановлений обов`язок ОСОБА_1 щомісяця сплачувати на картковий рахунок ОСОБА_2 аліменти на утримання спільних дітей в сумі 6000 грн., а також нести витрати на освітні послуги, лікування, харчування, сплаті комунальних послуг тощо.

06.09.2024 рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/8923/24 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Судовим наказом від 23.12.2024 Києво-Святошинським районним судом Київської області у справі № 369/21009/24 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей було стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20.12.2024 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

03.02.2025 Фастівським ВДВС у Фастівському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) відкрито виконавче провадження ВП № 77032714 про примусове стягнення з ОСОБА_1 аліментів за вищевказаним судовим наказом.

Суд вважає доведеним факт того, що на момент звернення 20.12.2024 ОСОБА_2 до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей заявник (боржник) ОСОБА_1 вже мав обов`язок зі сплати аліментів на утримання дітей, встановлений договором між батьками щодо участі у вихованні дітей та сплати аліментів на їх утримання від 31.05.2024. Починаючи з червня 2024 року заявник (боржник) ОСОБА_1 регулярно сплачував на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей та оплачував освітні послуги, що підтверджується наданими суду квитанціями.

Таким чином суд дійшов висновку, що метою звернення ОСОБА_2 до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей було не встановлення ОСОБА_1 відповідних аліментних зобов`язань, а збільшення розміру аліментів.

Стаття 192 Сімейного кодексу України прямо встановлює, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, питання про збільшення розміру аліментів на утримання дітей не входить до встановленого ч. 1 ст. 163 ЦПК України переліку вимог, за якими може бути видано судовий наказ, і на підставі ст. 192 СК України може бути вирішене виключно у позовному провадженні.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України заявлення вимоги, яка не відповідає вимогам ст. 161 ЦПК є підставою для відмови у видачі судового наказу.

Оцінюючи посилання заявника на те, що подана до суду 20.12.2024 в інтересах ОСОБА_2 заява про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей не відповідає вимогам ст. 163 ЦПК України, суд дійшов наступних висновків.

Заява про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей в інтересах ОСОБА_2 підписана і подана до суду її представником Содолем А.М. 20.12.2024 через електронний кабінет. На підтвердження своїх повноважень адвокат Содоль А.М. долучив до позовної заяви ордер серії АІ № 1775682, який не містить дати його складання.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

На підставі ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: довіреністю; ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу".

Стаття 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлює, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Ордер письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

Відповідно до п. 12 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12.04.2019 № 41, ордер серед інших реквізитів має містити, зокрема, дату видачі ордера (пп. 12.9 Положення).

Верховний Суд у своїх рішеннях дотримується позиції про те, що в разі коли ордер на надання правової допомоги не містить обов`язкових реквізитів, то він не може вважатися належним документом для здійснення представництва, а тому адвокат, який його надав, не мав права підпису (ухвали ВС від 02.04.2018 у справі № 910/11162/17, від 07.08.2018 у справі № 905/2497/17, від 23.02.2018 у справі № 13/187, від 16.04.2018 у справі № 922/1676/15, від 21.05.2018 у справі № 18/257, від 09.08 2018 у справі № 916/3266/17, від 12.09.2018 у справі № 905/2865/17, від 02.05.2018 у справі № 910/16014/17, від 30.03.2018 у справі № 908/1843/17).

За таких обставин суд приходить до висновку, що наявний у матеріалах справи ордер серії АІ № 1775682 не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження наявності у адвоката Содоля А.М. достатнього обсягу повноважень на представництво інтересів ОСОБА_2 в суді, зокрема, на підписання від її імені заяви про видачу судового наказу. За відсутності ордера, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства, наразі відсутні підстави вважати, що заява про видачу судового наказу від імені ОСОБА_2 підписана особою, яка має право її підписувати.

Зазначене відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 165 ЦПК України є підставою для відмови у видачі судового наказу.

Крім того, суд звертає увагу, що у поданій від імені ОСОБА_2 заяві про видачу судового наказу не зазначене місце проживання або місцезнаходження представника заявника, а отже така заява не відповідає вимогам п. 3 ч. 2 ст. 163 ЦПК України, що у свою чергу теж є підставою для відмови у видачі судового наказу (п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України).

Також знайшов своє підтвердження факт того, що на сьогодні існує спір між стягувачем ОСОБА_2 та заявником (боржником) ОСОБА_1 про місце проживання спільних дітей. Цивільна справа № 369/4865/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей розглядається Гайворонським районним судом Кіровоградської області, рішення у ній не прийнято.

За вказаних обставин, суд погоджується з доводами заявника (боржника) щодо наявності підстав для визнання судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.12.2024 у справі № 369/21009/24 таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 161ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

За змістом ч. 3 ст. 431 ЦПК України судовий наказ є видом виконавчого документу. Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів, внормовані Розділом VІ ЦПК України.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Відповідно до змісту вказаної вище норми ЦПК України, виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або 3) з інших причин. При цьому словосполучення «або з інших причин» стосується саме припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Таким чином, закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст. 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №2-4671/11.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу від 23.12.2024 року у справі № 369/21009/24 таким, що не підлягає виконанню, необхідно задовольнити.

Керуючись ст.ст. 141, 260, 263, 353, 432 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу від 23.12.2024 року у справі № 369/21009/24 таким, що не підлягає виконанню, задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню судовий наказ Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.12.2024 у справі № 369/21009/24 про стягнення з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20.12.2024 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення або складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повна ухвала складена: 10.07.2025 року.

Суддя А.В. Янченко