(2/199/1274/25)
Рішення

Іменем України

24 червня 2025 року м. Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра, в складі:

головуючого судді - Кошлі А.О.,

за участі:

секретаря судового засідання Кахикало А.С.

представника позивача - Нішта О.В.

представника відповідачів - Довгопола О.О.

третьої особи - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м.Дніпро цивільну справу за позовом Головного управління Національної гвардії України до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні користування майном шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні Позивача: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні Відповідачів - Управління-служба у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, -,

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Національної гвардії України (далі-позивач) звернулося до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра, з цивільним позовом, в якому просить: усунути перешкоди Головному управлінню Національної гвардії України в користування майном шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням господарського суду м.Києва від 22.04.2005 року в справі № 34/324 (18/141), яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.08.2005 року та постановою Вищого господарського суду України від 01.02.2006 року, визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за державою Україна в особі Головного управління внутрішніх військ МВС України. На підставі вказаних судових рішень, право власності на квартиру зареєстровано 16.09.2013 року за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України, правонаступником якого є ГУ Національної гвардії України. Вказана квартира, на підставі вимог ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та на підставі рішення Центральної житлово-побутової комісії Головного управління внутрішніх військ МВС України від 30.11.2011 року (протокол № 9) була розподілена ОСОБА_1 та його родині: дружині ОСОБА_6 та сину ОСОБА_7 . В подальшому на підставі рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 29.03.2016 року № 122 родині ОСОБА_1 було видано ордер № на жиле приміщення, а саме ізольовану квартиру АДРЕСА_2 . 13.04.2016 року ОСОБА_1 та члени його сім`ї зареєстрували своє місце проживання у квартирі АДРЕСА_2 , однак не змогли заселитися до неї у зв`язку з проживанням у ній відповідачів. У зв`язку з відсутністю правових підстав для проживання там відповідачів та враховуючи самовільне зайняття вказаної квартири просить виселити відповідачів без надання їх іншого житла.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов. Також зазначив, що відповідачі є такими, що втратили право користування спірною квартирою, є відповідні судові рішення, тому є всі підстави для їх виселення.

Представник відповідачів проти задоволення позову заперечувала з підстав викладених у письмовому відзиві на позов від 13.01.2025 року. Зазначила, що відповідачі самовільно не займали спірну квартиру, проживають в ній з 2006 року так як 22.09.2004 року між ОСОБА_2 та ПФ «Віктор» було укладено інвестиційний договір, для придбання квартира АДРЕСА_2 . В травні 2012 року будинок введено в експлуатацію, складено акт приймання передачі квартири АДРЕСА_2 , площею 63,3 кв.м. Підстави правомірного заселення та проживання відповідачів було предметом різних судових справ, зокрема № 199/8001/20. Водночас у випадку надання аналогічного житлового приміщення відповідачі можуть виселитись.

Третя особа ОСОБА_1 повідомив, що на квартирному обліку перебував з 1993 року, в 2016 році отримав ордер на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстрував місце проживання однак вселитися не зміг з тих підстав, що там проживають відповідачі. Оскільки квартира надана йому в порядку передбаченому чинним законодавством, просить задовольнити позов.

Інші учасники в судове засідання не прибули, заяви чи клопотання про відкладення судового розгляду не надходили.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне обставини:

І. Обставини набуття права власності на спірну квартиру позивачем.

Рішенням Господарського суду місті Києва від 22 квітня 2005 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 серпня 2005 року та постановою Вищого господарського суду України від 01 лютого 2006 року, визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за Державою Україна в особі Головного управління внутрішніх військ МВС України.

Згідно Витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.10.2013, власником квартири АДРЕСА_1 є Держава Україна в особі Головного управління внутрішніх військ МВС України на підставі рішення Господарського суду місті Києва від 22 квітня 2005 року.

Звертаючись до суду, позивачем вказано про порушення його права користування та розпорядження вищевказаною, квартирою.

Водночас, згідно матеріалів справи встановлено, що на виконання ч.1 ст. 12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до рішення центральної житлово-побутової комісії Головного управління внутрішніх військ МВС України від 30 листопада 2011 року та на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 13 квітня 2016 року №760, позивачу військовослужбовцю Національної гвардії України - ОСОБА_1 та членам його родини було видано Ордер на вселення в квартиру АДРЕСА_1 .

13 квітня 2016 року, позивач, разом із членами сім`ї зареєструвався в зазначеній квартирі на підставі Ордеру на житлове приміщення та з наміром фактично вселитися, прибув до вищезазначеної квартири.

01.06.2016 року за результатами засідання центральної житлово-побутової комісії Головного управління Національної гвардії України оформленого протоколом № 5 надано дозвіл на приватизацію двокімнатної квартири АДРЕСА_3 полковнику запасу ОСОБА_1 з родиною складом 3 особи, в т.ч.: він, дружина ОСОБА_6 , 1971 р.н., син ОСОБА_7 , 1992 р.н., керуюсь вимогами ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».

З вказаного вбачається, що Головним управлінням Національної гвардії України реалізовано свою правомочність як власника квартири шляхом передачі її третій особі, з наданням права на приватизацію.

Щодо обраного способу захисту порушеного права такого як виселення осіб без надання іншого житлового приміщення, суд вважає його таким, що є непропорційним втручанням в права осіб, які фактично користуються спірним майном, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цими кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 5 цього Кодексу встановлює, що суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначний законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Способи захисту цивільних прав визначені у ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), зокрема, ними можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ця норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.

Вказані висновки висловлені у правових позиціях, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відтак підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Оскільки, як було зазначено вище, позивачем реалізовано його права як власника шляхом передачі квартири третій особі, обраний ним спосіб захисту не відповідає змісту цивільного законодавства.

Окрім того, суд звертає увагу на інший аспект даної справ:

ІІ. Обставини щодо підстав проживання відповідачів у спірній квартирі.

22 вересня 2004 року між Приватною фірмою «Віктор» (далі ПФ «Віктор»), правонаступником якого є Приватне підприємство «Приватна фірма «Віктор-13» (далі ПП «ПФ «Віктор-13»), та ОСОБА_2 укладений договір про інвестування житлового будівництва № 16, за умовами якого ОСОБА_2 бере участь в інвестуванні будівництва житлового будинку по АДРЕСА_4 , шляхом сплати 58 432,00 грн для отримання після введення будинку в експлуатацію у власність квартири АДРЕСА_2 . З метою виконання умов договору, ОСОБА_2 сплатив вартість об`єкта інвестування, тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних для набуття майнових прав на квартиру.

27 вересня 2004 року на виконання умов договору від 22 вересня 2004 року № 16 про участь у будівництві житлового будинку по АДРЕСА_5 між ПФ «Віктор-13» та ОСОБА_2 складений перший акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_2 на 10-му поверсі. Також ОСОБА_2 уклав договори про надання телекомунікаційних послуг, з газо-, водо-, електропостачання квартири АДРЕСА_2 , та протягом всіх років сплачував рахунки та став членом ОСББ «Січеслав».

В подальшому, 17 травня 2012 року будинок було введено в експлуатацію. 25 травня 2012 року на виконання умов договору від 22 вересня 2004 року № 16 про участь у будівництві житлового будинку по АДРЕСА_5 між ПФ «Віктор-13» та ОСОБА_2 складений другий акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_2 на 10-му поверсі.

26 червня 2012 року житловий будинок літ. А АДРЕСА_6 зареєстрований КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за ПП «ПФ «Віктор-13».

11 червня 2013 року ПП «ПФ «Віктор-13» звернулось, як забудовник, до реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції з проханням зареєструвати право власності на нерухоме майно згідно зі списком фізичних осіб (інвесторів), які брали участь у будівництві житлового будинку, у тому числі право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 .

23 вересня 2013 року ОСОБА_2 отримав технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_7 для реєстрації права власності, згідно з яким житлова площа склала 37,6 кв. м, а загальна 63,5 кв. м, після чого звернувся до реєстраційної служби з питанням про реєстрацію права власності, проте 09 листопада 2015 року отримав відмову у зв`язку з тим, що право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано за іншим суб`єктом на підставі іншого правовстановлюючого документа і перебуває під арештом.

Також встановлено, що на час складення першого акту приймання-передачі від 27 вересня 2004 року квартира АДРЕСА_1 ще не існувала, як об`єкт нерухомості, оскільки не була прийнята в експлуатацію, а на час складення другого акту приймання-передачі 25 травня 2012 року право власності на квартиру вже було визнане судом за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України.

Частиною 3 статті 116 Житлового кодексу України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно з обліковими даними ОСББ «Січеслав» головним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_7 є ОСОБА_2 , у зазначеній квартирі постійно проживають: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 .

Окрім того, встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2017 року у справі № 199/3997/16-ц, залишеного без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2018 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ПП «ПФ «Віктор-13», Головного управління Національної гвардії України про визнання права користування жилим відмовлено. Також на розгляду перебувала цивільна справа № 199/8001/20, в якій 26.10.2022 року прийнято кінцеве рішення.

Судом враховуються також відомості викладені у вироку Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 30.09.2022 року по справі № 199/6479/18, який залишений без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14.11.2024 року, де досліджувались обставини укладення інвестиційних договорів та за результатами судового розгляду особу визнання невинуватою у пред`явленому обвинуваченні.

Також, укладені між ПФ «Віктор», правонаступником якого є ПП «ПФ «Віктор-13» та ОСОБА_2 договір про інвестування житлового будівництва від 22 вересня 2004 року № 16, за умовами якого ОСОБА_2 взяв участь в інвестуванні будівництва житлового будинку на АДРЕСА_4 , та сплатив на його виконання 58 432,00 грн з метою отримання у власність квартири АДРЕСА_2 , не визнаний недійсним.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України)

Судом не встановлено факту самоправного зайняття відповідачами спірного жилого приміщення.

Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 статті 109 Житлового кодексу України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

За таких обставин не можливо вважати відповідачів такими, які самоправно, протиправно зайняли жиле приміщення та виселити їх з неповнолітніми дітьми зі спірної квартири на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР.

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачі вселилися до спірного жилого приміщення на підставі договору про інвестування житлового будівництва від 22 вересня 2004 року та першого акта приймання-передачі від 27 вересня 2004 року, урахувавши тривалий час їх проживання у зазначеному помешканні (з 2006 року), позивач, який набув право власності на спірну квартиру з 2005 року не вчиняв жодних дій направлених на засип порушеного права, до суду звернувся в кінці 2024 року. Тривалий проміжок часу є вагомою підставою, яка повинна враховуватися судом при розгляду справи.

Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі крім інших прав гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання насамперед має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві. Державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Ураховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у своїх рішеннях зазначає, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно легітимну мету (виправданість втручання суспільним інтересом; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям та переслідуваною метою. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Пропорційність втручання у право відповідачів на житло, шляхом їх виселення без надання іншого житлового приміщення, з урахуванням тривалості їх проживання у спірній квартирі, починаючи з 2006 року, дає підстави для висновку про значний триваючий зв`язок з цим майном, таке втручання буде непропорційним у право на мирне володіння майном відповідачів, оскільки покладатиме на них індивідуальний та надмірний тягар, що призведе до наслідків несумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ, оскільки не буде досягнуто розумного співвідношення (пропорційності) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідачі мали справедливе очікування отримати квартиру у власність, на підставі договору про інвестування житла, укладеного в 2004 році, на виконання якого було сплачено значну суму коштів,понесені витрати на облаштування житла.

Також судом враховується статус позивача, який виступає від імені держави та має біль сильнішу сторону ніж фізичні особи (зокрема відповідачі та треті особо).

Стаття 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

В даному випадку вирішення ситуації що склалася між власником спірної квартири (позивачем), з урахуванням інтересів третіх осіб та з врахуванням позиції відповідачів про згоду на виселення зі спірної квартири з наданням іншого житлового приміщення, що передбачено ст. 50, 109, 110 ЖК України, можливе шляхом виселення з одночасним наданням їм іншого постійного жилого приміщення. Водночас доказів вчинення таких дій, надання пропозицій та їх відхилення матеріали справи не містять.

Оскільки позиція позивача викладена виключно у формі виселенні відповідачів без надання іншого житлового приміщення, що з урахуванням встановлених вище обставини є несумісною з вимогами чинного законодавства, та враховуючи те, що суд не наділений повноваженнями зобов`язувати позивача надати відповідачам інше житлове приміщення позовні вимоги про виселення не можуть бути задоволені.

Приймаючи до уваги встановлені обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимогГоловного управління Національної гвардії України до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні користування майном шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні Позивача: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні Відповідачів - Управління-служба у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 27.06.2025 року.

Суддя А.О. Кошля

27.06.2025