Справа № 583/5325/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2025 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Ярошенко Т.О.

з участю секретаря судового засідання Алєксєєнко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду в місті Охтирка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спадковому майні та визнання права власності з виплатою грошової компенсації за частку та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Охтирського районного нотаріального округу Сумської області Ковальчук Валентина Миколаївнапро визнання заповіту нікчемним та про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним,

з участю учасників справи:

позивача (він же відповідач за зустрічним позовом)- ОСОБА_1

його представника ОСОБА_4

відповідача (він же позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2

його представника ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

24.10.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_6 . За життя остання склала заповіт, який посвідчений 16.09.2021 року приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Ковальчук С.П. за № 3158, згідно якого заповіла позивачу належний їй житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 . 20.09.2024 року приватним нотаріусом Охтирського нотаріального округу Ковальчук В.М. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 1725, відповідно до якого ОСОБА_1 успадкував після смерті матері 5/6 частини житлового будинку з відповідною частиною господарчих споруд за адресою АДРЕСА_1 . Нотаріус здійснив державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на 5/6 частин даного домоволодіння, номер відомостей про речове право 56771336. Крім того, 20.09.2024 року приватним нотаріусом Охтирського нотаріального округу Ковальчук В.М. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 1725, відповідно до якого ОСОБА_1 успадкував після смерті матері 5/6 частини приватної земельної ділянки площею 0,059 га, кадастровий номер :11:001:0031, за адресою АДРЕСА_1 , цільове призначення: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Нотаріус здійснив державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на 5/6 частин даної земельної ділянки, номер відомостей про речове право 56771339. 28.05.2024 року до нотаріуса звернувся інший спадкоємець ОСОБА_2 , громадянин Російської Федерації, із посвідкою на постійне проживання в Україні, який подав заяву на обов`язкову частку у спадщині, однак підтверджуючих документів не надав. 20.09.2024 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво на спадщину за заповітом на 5/6 частини житлового будинку та земельної ділянки. За видачею свідоцтва на обов`язкову частку у спадщині на 1/6 частину ОСОБА_2 не звертався. На підставі вищевикладеного просив здійснити поділ житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельної ділянки площею 0,059 га, кадастровий номер :11:001:0031, за адресою АДРЕСА_1 , виділивши при цьому у відокремлене користування позивачу ОСОБА_1 5/6 частин вказаного будинку та споруд, земельної ділянки згідно з варіантом, який буде визначений комплексною будівельно-технічною та земельно-технічною експертизою, припинивши право спільної часткової власності. В послідуючому позивач уточнив свої вимоги та просить припинити право ОСОБА_2 на 1/6 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,059 га кадастровий номер :11:001:0031, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що прийняті ним в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Охтирка; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,059 га кадастровий номер :11:001:0031, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та успадковані ОСОБА_2 після смерті матері ОСОБА_6 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за припинення права на 1/6 частку спадщини після смерті матері ОСОБА_6 в розмірі 82406 грн., які внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду.

Процесуальні дії в справі та аргументи сторін.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25.10.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою суду від 19.11.2024 року витребувано від КП ОМР «Бюро технічної інвентаризації та архітектурно-планувальних робіт» (вул.Чкалова,27-А, м.Охтирка, Сумської області) інвентарну справу на домоволодіння АДРЕСА_1 .

Протокольною ухвалою суду від 05.12.2024 року витребувано від Відділу в Охтирському районі Головного управління Держгеокадастру в Сумській області належним чином завірену копію технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :11:001:0031 та обмінний файл на вказану земельну ділянку.

13.12.2024 року від представника ОСОБА_2 адвоката Кудіна О.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач не згоден із позовними вимогами, також буде подавати зустрічний позов про оспорювання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке видане без урахування інтересів сестри ОСОБА_3 , яка проживає на окупованій території в м.Мелітополь, Запорізької області і не має змоги подати заяву на обов`язкову частку у спадщині, яка їй належить. Крім того, відповідач категорично не згоден із поділом будинку, запропонованим позивачем, оскільки житлова площа будинку становить 37,9 кв.м., а норма на одну особу повинна становити не менше 24 кв.м., тому за вказаних обставин виділити 1/6 частину з нього неможливо. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю.

17.12.2024 від представника ОСОБА_2 адвоката Кудіна О.М. надійшла зустрічна позовна заява, яку мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_2 - ОСОБА_6 . За життя остання склала заповіт, який посвідчений 16.09.2021 року приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Ковальчук С.П. за № 3158, згідно якого заповіла ОСОБА_1 належний їй житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 . 20.09.2024 року приватним нотаріусом Охтирського нотаріального округу Ковальчук В.М. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 1725, відповідно до якого ОСОБА_1 успадкував після смерті матері 5/6 частини житлового будинку з відповідною частиною господарчих споруд за адресою АДРЕСА_1 . Нотаріус здійснив державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на 5/6 частин даного домоволодіння, номер відомостей про речове право 56771336. ОСОБА_2 категорично заперечується сама можливість його матір`ю ОСОБА_6 підписання оспорюваного заповіту через її стан здоров`я, що підтверджується відповідними письмовими доказами. Зазначає, що заповідачка не могла особисто підписати заповіт, так як страждала на тяжку хворобу, а саме хворобу Паркінсона, яка унеможливлювала підписання юридично значущих документів. У заповіті не зазначено, яким чином заповідачка ознайомлена з його змістом та чи правильно записана її воля, в заповіті не вказано місце та час його складання, за наявності тяжкого фізичного стану спадкодавця не було присутності двох свідків. Нотаріусом ОСОБА_7 безпідставно надані позивачу свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок та земельну ділянку в розмірі 5/6 частини, так як не враховані права всіх осіб, які мають право на обов`язкову частку спадщини, а саме діти спадкодавця ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пенсійного віку, тобто являються непрацездатними і обоє мають право на обов`язкову частку в спадщині незалежно від змісту заповіту. Просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 , який посвідчений 16.09.2021 року приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Ковальчук С.П., зареєстрований в реєстрі № 3158; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданим 20.09.2024 року приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Ковальчук С.П., зареєстроване в реєстрі № 1725 на ім`я спадкоємця ОСОБА_1 на 5/6 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд, розташованих по АДРЕСА_1 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 20.09.2024 року приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Ковальчук С.П., зареєстроване в реєстрі № 1726 на ім`я спадкоємця ОСОБА_1 на 5/6 частини земельної ділянки площею 0,059 га, кадастровий номер :11:001:0031, розташованої по АДРЕСА_1 . В послідуючому ОСОБА_2 уточнив свої вимоги, подавши 08.01.2025 року письмовий позов (зустрічний) та просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом як наслідок застосування нікчемності вищевказаного заповіту. Зокрема, вважає, що не дотримано форми заповіту та його посвідчення, не зазначено місце та час складення заповіту. За станом здоров`я мати на той час потребувала стороннього догляду, а тому не могла підписувати у нотаріуса заповіт. У зв`язку з чим вважає, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом має бути визнане судом недійсним, так як видане на підставі нікчемного заповіту, а також з порушенням прав спадкоємців на обов`язкову частку у спадщині.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 20.12.2024 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спадкового майна.

20.12.2024 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що приватним нотаріусом безпідставно видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на користь ОСОБА_1 , крім того ОСОБА_1 не надані докази порушення його прав саме ОСОБА_2 . Тому просить в задоволенні первісного позову відмовити повністю.

07.01.2025 року від представника ОСОБА_1 надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначив, що представник позивача за зустрічним позовом стверджує про те, що ОСОБА_6 не могла підписати оспорюваний заповіт через свій вік та стан здоров`я. Проте жодного належного та допустимого доказу з цього приводу так і не надав. Довідка до акта огляду МСЕК серія 12 ААВ № 661143 від 09.01.2023 лише свідчить про те, що станом на 9 січня 2023 року ОСОБА_6 мала 1 групу інвалідності за загальним захворюванням та потребувала стороннього догляду, і аж ніяк не свідчить про те, що 16 вересня 2021 року вона не могла відвідати нотаріуса та скласти заповіт. Доказів того, що вона не може прочитати та підписати заповіт, в матеріалах справи немає, свідків посвідчення заповіту не було і не могло бути, тому що заповіт складався безпосередньо у нотаріуса. Станом на 16 вересня 2021 року та на момент смерті ОСОБА_6 не визнавалася недієздатною, а тому могла виразити свою волю та скласти заповіт, тим більше на свого рідного сина, а не на сторонню особу. 16 вересня 2021 року мати повідомила нотаріусу про своє бажання скласти заповіт на сина ОСОБА_1 , прочитала складений нотаріусом заповіт, який повністю відповідав її волі, підписала його власноручно та написала «заповіт прочитано». Це повністю відповідає вимогам чинного законодавства України, заповіт особисто підписаний ОСОБА_6

09.01.2025 року від представника ОСОБА_2 адвоката Кудіна О.М. надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначив, що доводи, докази та аргументи сторони відповідача за зустрічним позовом не визнаються в повному обсязі, вважають їх необґрунтованими та такими, що не підлягають врахуванню судом при ухваленні судового рішення.

Протокольною ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 11.03.2025 року до участі в справі за клопотанням ОСОБА_2 залучено в якості співвідповідача за первісним позовом ОСОБА_3 , яка повідомлена про розгляд справи в установленому законом порядку, про що в матеріалах справи мається довідка про вручення судової повістки у додаток «Viber», жодних заяв від неї не надійшло.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 25.03.2025 року по справі призначено комплексну судово будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу, зупинено провадження у справі, одночасно продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів.

18.04.2025 року до судунадійшов висновок комплексної судово будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 16.04.2025 року.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 21.04.2025 року провадження у справі поновлено.

12.05.2025 року від представника ОСОБА_1 адвоката Абрамовича О.В. надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій просить припинити право ОСОБА_2 на 1/6 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,059 га кадастровий номер :11:001:0031, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що прийняті ним в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Охтирка; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,059 га кадастровий номер :11:001:0031, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та успадковані ОСОБА_2 після смерті матері ОСОБА_6 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за припинення права на 1/6 частку спадщини після смерті матері ОСОБА_6 в розмірі 82406 грн., які внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду.

14.05.2025 року від представника ОСОБА_1 адвоката Абрамовича О.В. надійшло клопотання про долучення доказів, а саме квитанцій про оплату ОСОБА_1 комунальних послуг за березень-травень 2025 року.

14.05.2025 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про відмову у позові, яке мотивує тим, що він не є належним відповідачем у справі за первісним позовом. До клопотання додав довідку відділу обслуговування громадян №6 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління пенсійного фонду в Сумській області від 26.06.2024 року №1058, лист Головного управління пенсійного фонду України в Сумській області (а.с.223-226 т.с.1).

В судовому засіданні 19.05.2025 року представник ОСОБА_2 надав письмову заяву, в якій просить відмовити у прийнятті уточненої позовної заяви, оскільки фактично це одночасна зміна предмету і підстави позову, що за своєю суттю є новим позовом.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 19.05.2025 року прийнято заяву про уточнення позову ОСОБА_1 , закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

21.05.2025 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на заяву про уточнення позовних вимог, в якому зазначив, що подана ОСОБА_1 заява одночасно змінює предмет і підстави позову, що суперечить вимогам ч.3 ст.49 ЦПК України, позивачем не надано документів в обґрунтування вимог заяви, позовні вимоги заявлені не до належного відповідача.

23.05.2025 року від представника ОСОБА_2 адвоката Кудіна О.М. надійшов відзив на уточнену позовну заяву, в якій зазначив, що відповідно до ч.2 ст.365 ЦК України протилежна сторона повинна завчасно внести вартість частки заявника на депозитний рахунок суду, однак кошти ОСОБА_1 не внесені, доказів не надано, вважає недоведеним, що спільне володіння та користування майном є неможливим, а також, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, недопустимим є поєднання в позові вимоги про припинення права на частку одного співвласника та визнання права на ту ж частку за іншим співвласником одночасно. 1/6 частка відповідача ОСОБА_2 є значною, він бажає нею володіти та користуватися. ОСОБА_2 є пенсіонером, непрацездатною особою, припинення права власності на частку в житлі буде складати для нього істотну шкоду, окрім того, останній не погоджується із оцінкою, яка подана позивачем, так як зазначається орієнтовний розмір, який не може бути взятий за основу судового рішення.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24.06.2025 року позовну вимогу за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Охтирського районного нотаріального округу Сумської області Ковальчук Валентина Миколаївнапро визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом залишено без розгляду в частині про визнання недійсним заповіту; залучено до участі у справі в якості третьої особи приватного нотаріуса Охтирського районного нотаріального округу Сумської області Ковальчук В.М., як визначив ОСОБА_2 .

24.06.2025 року ОСОБА_1 внесено на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації в Сумській області кошти в розмірі 82406 грн. для грошової компенсації за 1/6 частину житлового будинку.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 14.07.2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід судді Ярошенко Т.О. відмовлено за необгрунтованістю.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 уточнені вимоги за первісним позовом підтримали повністю, проти зустрічного позову заперечували.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 вимоги за зустрічним позовом підтримали повністю, в позові ОСОБА_1 просили відмовити.

ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилася, відзиву в установлений законом строк не подала, будь-яких заяв від неї не надійшло. Поштовий конверт адресоний ОСОБА_8 з вищевказаними матеріалами повернуто до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». У відповідності до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. У зв`язку з цим суд вважає, що про розгляд даної цивільної справи ОСОБА_8 повідомлена у відповідності до положень ст. 128 ЦПК України. Вказане твердження узгоджується з висновками викладеними в Постанові Верховного Суду від 10.05.2023 року у справі № 755/179/18.

Разом з тим, суд зазначає, що ОСОБА_8 є обізнаною про розгляд справи, так як в установленому законом порядку судом направлено їй судову повістку засобами зв`язку, про що в матеріалах справи мається довідка про вручення судової повістки у додаток «Viber».

За таких обставин суд вважає можливим розгляд справи проводити у її відсутність за наявними в справі матеріалами.

З огляду на те, що згідно із частиною першою статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, така інформація оприлюднюється на офіційному веб-порталі судової влади України.

Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини і не може автоматично вважатися порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Третя особа приватний нотаріус Охтирського районного нотаріального округу Сумської області Ковальчук В.М. в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена в установленому законом порядку, будь яких заяв від неї не надійшло, витребувані судом матеріали надані в повному обсязі.

ОСОБА_2 наполягав та неодноразово заявляв про виклик та допит приватного нотаріуса в суді, однак судом відхилено вказане клопотання, враховуючи предмет і підстави позову, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, суд не вбачає необхідності у виклику та допиті нотаріуса.

Суд, проаналізував матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, дійшов такого висновку.

Фактичні обставини справи, встановлені судом та мотиви суду.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 11.03.2024 року (а.с.7).

ОСОБА_6 належав житловий будинок, площею 79,9 кв.м., житловою площею 37,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :11:001:0031, площею 0,059 га, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.61) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.56).

За життя ОСОБА_6 16.09.2021 року склала заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті належний їй житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, що знаходяться в АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Сумської області Ковальчук В.М., зареєстрований в реєстрі за № 3158 (а.с.8).

ОСОБА_6 є матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 13.04.1951 року (а.с.52), який є спадкоємцем за заповітом; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 07.08.2018 року (а.с.50) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

14.03.2024 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Охтирського районного нотаріального округу Ковальчук В.М. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, яка відкрилася після смерті його матері ОСОБА_6 (а.с.35).

28.05.2024 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Охтирського районного нотаріального округу Ковальчук В.М. із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті його матері ОСОБА_6 , так як на час смерті матері він досяг пенсійного віку, перебував на пенсії та має обов`язкову частку у спадщині, у відповідності до положень ст.1241 ЦК України (а.с.46).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 (а.с.117 т.с.1) як особа, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася, спадщину в установленому законом порядку не прийняла.

20.09.2024 року приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Ковальчук В.М. ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_6 на 5/6 частини житлового будинку, з відповідною частиною господарських споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 0,059 га, кадастровий номер :11:001:0031. На земельній ділянці знаходиться один цілий житловий будинок загальною площею 79,9 кв.м., житловою площею 37,9 кв.м., зазначений під літерою «АІЖ» з побутовими та господарськими спорудами: прибудова «а», тамбур «а1»,прибудова «а2», погріб «а3», сарай «Б», навіс «б», сарай «В», сарай «Г», ворота № 1, огорожа №2-3, що належав померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Охтирською державною нотаріальною конторою від 02.07.2004 року за реєстровим №2-979, зареєстрованого в Охтирському бюро технічної інвентаризації за № 6141 та реєстрі права власності на нерухоме майно за № 6349411 (а.с.63). Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ОСОБА_1 зареєстроване у спадковому реєстрі за № 72144209, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с. 63-64 т.с.1).

20.09.2024 року приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Ковальчук В.М. ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_6 на 5/6 частини земельної ділянки площею 0,059 га, кадастровий номер :11:001:0031, що знаходиться в АДРЕСА_1 , цільове призначення якої: 02.01 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.65 т.с.1). Свідоцтво про право на спадщину за заповітом зареєстроване у спадковому реєстрі за № 72144209, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.66 т.с.1).

Згідно повідомлення приватного нотаріуса Охтирського районного нотаріального округу Ковальчук В.М. від 15.11.20224 року за №199/01-16 за видачею свідоцтв на обов`язкову частку у спадщині на 1/6 частину ОСОБА_2 не звертався (а.с.34).

Вирішуючи справу суд виходив зі слідуючого.

Згідно з ст.ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

На переконання суду у контексті одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін - вирішальним фактором є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України.

Частиною четвертою статті 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом.

Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (стаття 41).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1 Протоколу 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) (GC), № 33202/96, п. 107, EC HR 2000-1).

Вирішуючи вимоги за первісним позовом суд зазначає слідуюче.

Так, за клопотанням ОСОБА_1 по справі була призначена комплексна судово будівельно-технічна та земельно-технічна експертиза.

Згідно висновку експертів №1877/11 від 16.04.2025 року за результатами проведення комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, виходячи з нормативних вимог, поділ житлового будинку літ. «А-Іж» з прибудовами і надвірними будівлями, розташований за адресою АДРЕСА_1 в натурі, на два окремі об`єкти нерухомого майна відповідно до часток співвласників ОСОБА_1 5/6 частин та ОСОБА_2 1/6 частину неможливий. З урахуванням довідки про орієнтовну вартість майна ТОВ «БРАВО-ГРУПП» від 23.10.2024 сума грошової компенсації ОСОБА_2 за належну йому 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,059 га, кадастровий номер :11:001:0031, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 складає 82406 грн. Виходячи з дослідження документів наданих експерту, нормативних вимог, контурів та площі земельної ділянки, розташування будівель на земельній ділянці, з урахуванням попереднього дослідження, експерту не видається за можливе визначити варіанти поділу земельної ділянки площею 0,0590 га, кадастровий номер :11:001:0031 в натурі (на дві окремі ділянки) між співвласниками, за адресою АДРЕСА_1 , так як не визначені можливі варіанти поділу розташованих за земельній ділянці житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами (а.с.189-200 т.с.1).

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст.319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Згідно ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За приписами ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.6, 7постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», виділ у натурі часток жилого будинку можливий, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом. При вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що виходячи зі змісту ст.115 ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

Оскільки, після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при цьому власнику, що виділяється, та власнику, що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року №1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».

Відповідно до Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 року №55 поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна.

Відповідно до Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 № 55, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.07.2007 за № 774/14041 пункт 2.6 яка передбачає, що висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна (додаток 1), який містить такі дані: а) кому належить об`єкт нерухомого майна; б) на підставі яких правовстановлювальних документів; в) повну технічну характеристику об`єкта нерухомого майна; г) фактичне користування будинками (приміщеннями), будівлями та спорудами між співвласниками; ґ) який документ підтверджує право власності (користування) земельною ділянкою; д) склад новоутворених об`єктів нерухомого майна і їх адреси; е) пропозиції щодо можливих розмірів земельних ділянок, що закріплюються за новими (виділеними) об`єктами з урахуванням обмежень (обтяжень) на використання земельних ділянок відповідно до затвердженої містобудівної документації та земельного законодавства (варіанти поділу додаються).

Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст.183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 03 квітня 2013 року, справа № 6-12цс13.

Частиною другою статті 183 ЦК України визначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Тлумачення указаних норм матеріального права дає підставу для висновку, що виділ частки в спільному майні є неможливим у разі, якщо спільне майно є неподільною річчю або є заборона, установлена законом.

Так, згідно описової частини висновку експертів №1877/11 від 16.04.2025 року за результатами проведення комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи відповідно до документів на право власності, у садибі АДРЕСА_1 , належать: ОСОБА_1 - 5/6 ідеальних часток (що складає 53,0 кв.м. загальної площі житлового будинку із прибудовою літ. «а2»); ОСОБА_2 1/6 ідеальних часток (що складає 10,6 кв.м. загальної площі житлового будинку із прибудовою літ. «а2», згідно ДБН, таблиця1, повинно бути не менше 28, кв.м.). Для виділу ізольованої квартири необхідні наступні приміщення з мінімально припустимою площею: площа загальної кімнати в однокімнатній квартирі повинна бути не меншою 14,0 кв.м. Мінімальна площа кухня 5,0 кв.м. Суміщений санвузол ванною (або душем), умивальником та унітазом площею не менше 3,8 кв.м. Коридор (прихожа) площею 5,2 кв.м. Всього 28,0 кв.м. виходячи з нормативних вимог, поділ житлового будинку літ. «А-Іж» з прибудовами і надвірними будівлями, розташований за адресою АДРЕСА_1 в натурі, на два окремі об`єкти нерухомого майна відповідно до часток співвласників ОСОБА_1 5/6 частин та ОСОБА_2 1/6 частину неможливий.

Позивач за первісним позовом, в уточненій позовній заяві, у зв`язку з тим, що неможливо провести поділ житлового будинку в натурі, просить стягнути з нього на користь ОСОБА_2 компенсацію за припинення права на 1/6 частку спадщини в розмірі 82406 грн.

Однак, у відповідності до положень п.2 ч.2 ст.364 ЦК України компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. ОСОБА_2 заперечує проти отримання компенсації, 1/6 частина житлового будинку для нього є значною та він бажає нею користуватися.

При цьому суд зауважує, що грошові кошти ОСОБА_1 хоч і були внесені на депозитний рахунок суду, про що надано підтверджуючі документи, однак, суд не може їх стягнути на користь ОСОБА_2 з вищевикладених підстав.

Надаючи оцінку висновку експерта, неможливо визнати його обґрунтованим, оскільки його зроблено без проведення дослідження самого будинку,в тому числі містить посилання на довідку про орієнтовну вартість майна, однак, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, суд не погоджується з викладеними уточненими вимогами ОСОБА_1 , не встановив суд жодних порушень його прав з боку ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 та його представник невірно тлумачать норму закону, зокрема, частина друга статті 183 Цивільного кодексу України вказує, що співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Натомість, ОСОБА_2 не бажає отримати компенсацію.

За наведених обставин помилково ОСОБА_1 та його представник стверджують про можливість стягнення грошової компенсації на користь ОСОБА_2 та припинення частки у спадковому майні останнього, з визнанням права власності за ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що такі твердження ОСОБА_1 та його представника грунтуються на висновку експерта, внаслідок чого позивач за первісним позовом змінив свої вимоги після виконання експертизи, однак, для ОСОБА_2 1/6 частина в спадковому майні є значною часткою та він не згоден на припинення за ним частки, не згоден із визначеною вартістю тієї частки, а тому суд не погоджується із доводами ОСОБА_1 та не може позбавити ОСОБА_2 його власності, не може позбавити його права на майно, яке для нього є значним, таке втручання буде непропорційним та порушуватиме законне право володіння.

При цьому суд зазначає, що посилання представника ОСОБА_9 на правову позицію Верховного Суду справа № 489/1754/19 від 31.01.2024 є некоректним, в даному випадку вона не може бути застосована судом.

В суді ОСОБА_1 не довів про порушення його прав, не встановлено судом інших законних підстав, які б давали можливість для задоволення його позову.

Твердження представника ОСОБА_5 про те, що позивач за первісним позовом нібито змінив одночасно і предмет і підстави позову, є хибними, суд такі уточнення позову прийняв у відповідності до положень ст.189 ПК України.

Таким чином, враховуючи наведені обґрунтування, сторонами не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б надавали можливість суду здійснити виділ в натурі частки із майна шляхом припинення права на частку у спадковому майні з визнанням права власності на 1/6 частину в спадковому майні за ОСОБА_1 , стягнувши грошову компенсацію за частку в розмірі 82406 грн., а аналіз наведеного вказує на те, що провести реальний поділ будинку із виділенням сторонам їх часток за наведених вище обставин неможливо, стягнути компенсацію з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неможливо, у зв`язку з відсутністю згоди останнього.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 суд зазначає слідуюче.

Так, ОСОБА_2 , уточнивши свої вимоги просить визнати нікчемним заповіт ОСОБА_6 , у зв`язку з тим, що остання за станом здоров`я та похилого віку не могла пересуватися та відвідати нотаріальну контору для складання заповіту, крім того не могла самостійно його підписати. В заповіті не зазначено, яким чином заповідачка ознайомлена з його змістом та чи правильно записана її воля, в заповіті не вказано місце та час його складання, за наявності тяжкого фізичного стану спадкодавця не було присутності двох свідків. ОСОБА_2 просить також у зв`язку з нікчемністю заповіту визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видані на ОСОБА_1 на 5/6 частин житлового будинку та земельної ділянки за вищевказаною адресою з вищезазначених підстав.

Суд не погоджується з вказаними доводами, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Відповідно дост. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1277 ЦК України).

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч.ч.2,5 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт, або внести до заповіту зміни.

Відповідно до приписів ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому (ч.1ст.1236 ЦК України).

Так, згідно із ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, визначеними устаттях 1251-1252 цього кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині тертій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України (частина третя статті 1247 ЦК України).

У пунктах 1, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи; відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

У постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження №12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Верховного Суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок щодо застосування частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що «для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України».

Ретельно дослідивши оспорюваний заповіт від імені ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 , суд встановив, що він повністю відповідає вимогам закону.

Доводи ОСОБА_2 та його представника, щодо відсутності волевиявлення заповідача під час складання заповіту не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Додана позивачем за зустрічним позовом медична документація щодо стану здоров`я ОСОБА_6 жодним чином не впливає на вирішення справи та не може бути прийнята судом до уваги.

Разом з цим, ОСОБА_2 та його представником, всупереч частини 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України не було надано до суду беззаперечних доказів того, що ОСОБА_6 на момент складання заповіту була будь-яким чином обмежена у реалізації своїх цивільних прав, в тому числі і щодо складання заповіту.

Доводи ОСОБА_2 та його представника щодо нікчемності оспорюваного заповіту не містять доказів порушення визначених законом умов його складання. Суд зазначає, що оспорюваний заповіт містить особистий підпис заповідача, посвідчений нотаріусом в установленому законом порядку. Будь-яких порушень при його складанні судом не встановлено.

Покликання представника ОСОБА_2 у зустрічній позовній заяві на правові позиції Верховного Суду є некоректними, з вищивикладених підстав.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати складений ОСОБА_6 заповіт нікчемним, оскільки ОСОБА_2 та його представник не надали суду жодного належного та допустимого доказу порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні.

Крім того, ОСОБА_2 просить визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданим 20.09.2024 року приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Ковальчук С.П., зареєстроване в реєстрі № 1725 на ім`я спадкоємця ОСОБА_1 на 5/6 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд, розташованих по АДРЕСА_1 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 20.09.2024 року приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Ковальчук С.П., зареєстроване в реєстрі № 1726 на ім`я спадкоємця ОСОБА_1 на 5/6 частини земельної ділянки площею 0,059 га, кадастровий номер :11:001:0031, розташованої по АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи це тим, що нотаріусом безпідставно видані свідоцтва, у зв`язку з тим, що не враховані права всіх осіб, які мають право на обов`язкову частку спадщини, а саме діти спадкодавця ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пенсійного віку, тобто являються непрацездатними і обоє мають право на обов`язкову частку незалежно від змісту заповіту.

Суд не погоджується з такими твердженнями, з огляду на наступне.

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ст. 1301 ЦК України).

Свідоцтво про право на спадщину це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).

У постановах від 14.11.2018 у справі №2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18), від 14.05.2018 у справі №296/10637/15-ц (провадження №61-2448св18) та від 23.09.2020 у справі №742/740/17 (провадження №61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 в справі №761/26815/17 (провадження №61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.11.2018 у справі №2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18) зроблено висновок, що: «у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо».

ОСОБА_2 зазначає, що при видачі спірних свідоцтв про право на спадщину не було враховано обов`язкову частку ще одного спадкоємця ОСОБА_3 .

Однак, суд зазначає, що ОСОБА_3 самостійно не оспорює видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ОСОБА_1 та не уповноважила ОСОБА_2 на вчинення від її імені будь-яких процесуальних дій. ОСОБА_3 на момент смерті спадкодавця ОСОБА_6 , зареєстрована в м. Мелітополь, Запорізької області, з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері не зверталася хоч і мала право на обов`язкову частку у спадщині, вимоги до ОСОБА_10 не заявляла.

Хоча у справі і відсутні докази щодо відмови ОСОБА_3 від прийняття спадщини, на що вказує представник ОСОБА_2 , однак на розмір обов`язкової частки (1/6 частина) останнього жодним чином не впливає, а тому вищевказані твердження ОСОБА_2 суд відхиляє.

Обставини, на які ОСОБА_2 посилається у своєму зустрічному позові щодо визнання свідоцтва про прийняття спадщини недійсним, жодним чином не узгоджується як з прямим тлумаченням ст. 1301 ЦК України, так і з усталеною практикою Верховного Суду з означеного питання і за своїм змістом не може мати наслідком скасування виданих свідоцтв про прийняття спадщини.

Суд зазначає, що суду не надано належних доказів у обґрунтування зустрічного позову, законних підстав для його задоволення суд не вбачає.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В свою чергу ОСОБА_2 не довів, яким чином видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_1 на 5/6 частин спадкового майна порушують законні права та інтереси ОСОБА_2 .

Інші доводи сторін не заслуговують на увагу суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову в зустрічному позові за необгрунтованістю вимог.

Висновок суду.

Таким чином, аналізуючи приведені докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи у справі докази в цілому, так і кожний доказ, який міститься у справі, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, з урахуванням наданих доказів, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення первісного та зустрічного позовів.

Понесені судові витрати залишити за сторонами.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 158, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спадковому майні та визнання права власності з виплатою грошової компенсації за частку відмовити за необґрунтованістю.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Охтирського районного нотаріального округу Сумської області Ковальчук Валентина Миколаївнапро визнання заповіту нікчемним та про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним відмовити за необґрунтованістю.

Грошові кошти в сумі 82406 грн, внесені ОСОБА_1 24.06.2025 року на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації в Сумській області за квитанцією №- від 24.06.2025 року, рахунок UA0008869, банк отримувача Державна казначейська служба України, код отримувача 2627024, повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 14.07.2025 року.

Суддя Охтирського

міськрайонного суду Т.О. Ярошенко