Справа № 461/2940/23 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/811/2756/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Чижа Л.М.

за участю: ОСОБА_1 та його представника

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Перша львівська державна нотаріальна контора,про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання спадкоємцем за законом,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Перша львівська державна нотаріальна контора, в якій просив: встановити юридичний факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період з 1996 по 24.09.2020; визнати ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_5 ; змінити черговість одержання права на спадкування на майно ОСОБА_5 шляхом надання ОСОБА_1 права спадкування разом зі спадкоємцем другої черги за законом ОСОБА_3 .

В обгрунтування позовної заяви покликається на те, що він проживав із ОСОБА_5 однією сім`єю без шлюбу з 1996 року за адресою АДРЕСА_1 . За час проживання вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично здійснювали права та обов`язки подружжя, тобто проживали як чоловік та дружина однією сім`єю. ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З метою прийняття спадщини за законом позивач звернувся до Першої львівської державної нотаріальної контори, однак отримав відмову, оскільки факт проживання чоловіком та жінкою без укладення шлюбу не був підтверджений. На спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 претендує її племінниця ОСОБА_3 , яка за правом представлення може успадковувати майно як спадкоємиця другої черги після смерті своєї матері, яка була рідною сестрою ОСОБА_5 та померла ще до її смерті.

Вказував, що ОСОБА_5 отримувала пенсію по інвалідності і потребувала постійного догляду, фактично не могла самостійно здійснювати власні потреби, що і потребувало додаткових витрат на її лікування. Вже понад 30 років позивач працює на кафедрі історії філософії Львівського національного університету ім. Івана Франка і його дохід був основним джерелом формування спільного бюджету та витрат на утримання дружини. Позивачем закуплялися необхідні ліки, без яких було неможливо підтримувати стан здоров`я ОСОБА_5 , сплачувалися комунальні платежі.

У зв`язку із наведеним позивач просив суд позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10.07.2024 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у сумі 15 000,00 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що він проживав із ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю без шлюбу з 1996 року за адресою АДРЕСА_1 . За час проживання вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично здійснювали права та обов`язки подружжя, тобто проживали як чоловік та дружина однією сім`єю. ОСОБА_5 (дружина) померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . У видачі її свідоцтва про смерть позивачу було відмовлено, оскільки їхні відносини не були офіційно зареєстровані. З метою прийняття спадщини за законом позивач звернувся до Першої львівської державної нотаріальної контори, однак отримав відмову, оскільки факт проживання чоловіка та жінкою без укладення шлюбу не був підтверджений. На спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 претендує ще й її племінниця ОСОБА_3 , яка за правом представлення може успадковувати майно як спадкоємиця другої черги після смерті своєї матері, яка була рідною сестрою ОСОБА_5 та померла ще до смерті ОСОБА_5 . Крім цього, позивач зазначає, що його дружина ОСОБА_5 отримувала пенсію по інвалідності і потребувала постійного догляду, фактично не могла самостійно здійснювати власні потреби, що і потребувало додаткових витрат на її лікування. Вже понад 30 років позивач працює на кафедрі історії філософії Львівського національного університету ім. Івана Франка і його дохід був основним джерелом формування спільного бюджету та витрат на утримання дружини. Позивачем закуплялися необхідні ліки, без яких було неможливо підтримувати стан здоров`я ОСОБА_5 , сплачувалися комунальні платежі.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

У судовому засідання апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу з підстав, зазначених у ній; ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 заперечили проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 24.09.2020.

Після смерті ОСОБА_5 залишилось спадкове майно, яке складається з квартири АДРЕСА_2 , що належить спадкодавиці на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 24.06.1996, виданого Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів згідно з розпоряджанням № 421 від 24.06.1996.

03.11.2020 ОСОБА_3 звернулася до Першої львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщина за законом після смерті ОСОБА_5 .

Крім ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини за законом звернувся ОСОБА_1 . До заяви він долучив заяву, в якій зазначив, що має намір звернутися до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин із ОСОБА_5 .

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга статті 1258 ЦК України).

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання осіб сім`єю без наявності інших ознак сім`ї.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність у осіб особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду від 03.06.1999 №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо.

Належними та допустимими доказами проживання осіб однією сім`єю відповідно до вимог статей 77-78 ЦПК України є, зокрема: довідки з місця проживання; свідчення свідків; спільні фото, листи ділового та особистого характеру тощо; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що особи вважали себе сім`єю, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Під час розгляду справи судом першої інстанції були допитані свідки: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які, кожен окремо, пояснили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю у квартирі АДРЕСА_2 .

Однак суд першої інстанції критично оцінив покази свідків, з чим колегія суддів погоджується, оскільки свідки пояснили, що про обставини проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 їм відомо зі слів самого ОСОБА_1 , або зі слів інших людей.

Інших доказів на підтвердження факту спільного проживання позивача однією сім`єю із спадкодавцем матеріали справи не містять.

Самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 14.02.2018 у справі № 129/2115/15-ц та від 22.04.2021 у справі № 707/2882/19.

Крім цього з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 надавалися соцільні послуги на підставі її заяви від 27.10.2011 про прийняття її на обслуговування відділенням Соціальної допомоги вдома Галицького району, що підтверджується довідкою виданою Комунальною установою змішаного типу «Львівський міський центр соціальних послуг та реабілітації «Джерело».

Зокрема, у період з 15.11.2011 по 23.09.2020 ОСОБА_5 надавалися такі соціальні послуги: надання соціальної послуги догляду вдома у Галицькому відділенні соціальної допомоги вдома; надання соціально-економічних та транспортних послуг у відділенні адресної допомоги; надання соціальної послуги соціальної адаптації у відділенні соціальної адаптації. Конкретний вид соціальних послуг, їх періодичність та кількість встановлені іншими договорами про надання соціальних послуг. Згідно індивідуального плану соціальної послуги догляду вдома громадянки ОСОБА_5 надавачем соціальної послуги є соціальний робітник Галицького відділення соціальної допомоги вдома ОСОБА_11 .

Наведеним спростовуються доводи позивача про те, що він здійснював догляд за ОСОБА_5 та опікувався нею.

Крім цього жодними належними та допустимими доказами не підтверджено безпорадного стану ОСОБА_5 .

З огляду на наведене, правильним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_1 за недоведеністю вимог.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків районного суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Повний текст постанови складено: 27.06.2025

Головуючий

Судді