ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/2128/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Червонозаводського районного суду м. Харкова Бібіка О.В. від 16 грудня 2024 року по справі № 646/13830/24 за позовом ОСОБА_1 до Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області про визнання право власності на частку житлового будинку із відповідною часткою господарських споруд,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та службами.

Позовна заява мотивована тим, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29 вересня 1981 року належить 3/8 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано за ним КП «Куп`янське бюро технічної інвентаризації» 29 вересня 1981 року в реєстровій книзі № 3а за номером 828. Інші 5/8 частин будинку також належать йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 14-2644 від 07 листопада 2013 року, право власності на них зареєстровано належним чином. У зв`язку з руйнуванням будинку внаслідок збройної агресії рф проти України у нього виникла необхідність у використанні електронної публічної послуги «єВідновлення». Однак, зважаючи на те, що право власності на 3/8 частин будинку набувалось ним до запровадження Державного реєстру речових прав, Реєстру прав власності на нерухоме майно, воно не зареєстроване у цих реєстрах. 04 листопада 2024 року він звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради з метою реєстрації права власності у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, проте рішенням від 06 листопада 2024 року у здійсненні реєстрації права власності відмовлено, оскільки подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно у зв`язку з неможливістю отримання інформації з КП «Куп`янське бюро технічної інвентаризації», яке наразі фактично знищене.

Просив визнати за ним право власності на 3/8 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 85,1 кв м, житловою площею 54,9 кв м, та складається з житлового будинку літера «А» та надвірних будівель та служб: сарай літера «В», погріб літера «Г», вбиральня літера «Д», гараж літера «Ж», душ літера «З», огорожа № 3,4, споруда № 2.

Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі. Роз`яснено позивачу, що розгляд його справи віднесено до Харківського окружного адміністративного суду.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що позивач фактично оскаржує дії державного реєстратора, який є суб`єктом владних повноважень, і цей спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

На вказане судове рішення 31 січня 2025 року ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та направити справу на розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неправильно визначено характер спірних правовідносин. Його позовні вимоги про визнання права власності не пов`язані з вимогою вирішити публічно-правовий спір, адже правові підстави для визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора відсутні, оскільки воно винесене у спосіб та в порядку, передбаченому законом. Його особисті немайнові та майнові права як власника майна перебувають у стані невизначеності, фактично за відсутності довідки КП «Куп`янське БТІ» він позбавлений цих прав, а отже потребує державного захисту.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 03 липня 2025 року надіслані апеляційним судом на адреси учасників справи.

ОСОБА_1 отримано 02 травня 2025 року поштою (а.с. 98).

Куп`янською міською військовою адміністрацією Куп`янського району Харківської області отримано в електронному кабінеті 29 квітня 2025 року (а.с. 92).

01 травня 2025 року Куп`янською міською військовою адміністрацією Куп`янського району Харківської області подано клопотання про розгляд справи за наявними в матеріалах справи документами згідно з вимогами чинного законодавства (а.с. 93-96).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, виходячи з наступного.

Пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria», заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine», заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24). Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) наголосив, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту.

Згідно із статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Приписами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України визначає, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо правил віднесення спорів до адміністративної юрисдикції.

Зокрема у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 520/13190/17, від 27 листопада 2018 року у справі № 820/3534/17, від 19 лютого 2020 року у справі № 1340/3580/18 та інших Велика Палата дійшла наступних висновків.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.

Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Закон № 1952-IV).

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1952-IV, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Пунктом 4 частини 1 статті 24 Закону передбачено, що підставою для відмови в державній реєстрації прав є, зокрема, те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 дійшла висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Якщо така реєстрація здійснена, то належним способом захисту є віндикаційний позов, а не позов про визнання права власності.

За умов, коли державним реєстратором відмовлено у проведенні реєстраційних дій щодо права власності на спірне майно за позивачем з підстав відсутності у нього належних документів, які б свідчили або дали можливість встановити набуття, зміну або припинення речових прав на це нерухоме майно, необхідним є доведення позивачем перш за все своїх прав на спірне майно в порядку ст. 392 ЦК України. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2024 року у cправі № 925/1414/23.

Якщо спірні правовідносини у справі пов`язані з необхідністю захисту права на об`єкт нерухомого майна, тобто права цивільного, то позов у справі не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в адміністративній справі № 826/9341/17 (провадження № 11-318апп19).

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що він позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на 3/8 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки інформація про реєстрацію у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутня, а отримати відповідні відомості на підтвердження його права власності з КП «Куп`янське БТІ» неможливо через знищення підприємства внаслідок збройної агресії рф проти України. Наведені обставини стали підставою для прийняття державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 75929048 від 06 листопада 2024 року (а.с. 12).

При цьому, вказане рішення державного реєстратора Павлюченко С.В. не оскаржує, позовна заява не містить доводів щодо його незгоди з таким рішенням. Предметом розгляду в цій справі не є дотримання порядку проведення суб`єктом владних повноважень державної реєстрації відповідних прав. Державний реєстратор Департаменту реєстрації Харківської міської ради як відповідач за позовом ОСОБА_1 не залучений. Наведене свідчить про те, що публічно-правовий спір між позивачем та державним реєстратором у зв`язку із відмовою у державній реєстрації права власності відсутній.

Позивач у цій справі прагне здійснення державної реєстрації права власності на своє майно, яка унеможливлена відсутністю всіх необхідних документів. Саме в цьому полягає його інтерес, за захистом якого він звернувся до суду. Належним способом захисту прав та інтересів позивача у цій справі є позовна вимога про визнання права власності, яка спрямована на захист його права власності, тобто права цивільного.

Отже, спір у даній справі обумовлений невизнанням права власності позивача, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, тож він має приватно-правовий характер.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі, дійшов помилкового висновку, що даний спір не має приватно-правового характеру і підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки виник з приводу дотримання державним реєстратором, як суб`єктом владних повноважень, публічно-владних управлінських функцій щодо порядку проведення ним державної реєстрації відповідних прав, а тому є публічно-правовим.

Виходячи, передусім, з характеру спірних правовідносин, колегія суддів вважає, що спір у цій справі слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що оскаржувану ухвалу судді постановлено з порушенням норм процесуального права, тому зазначене судове рішення слід скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Оскільки наразі вирішується лише процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, питання щодо розподілу судових витрат за подання апеляційної скарги не вирішується.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст.ст. 381-384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року скасувати, справу направити до Основ`янського (Червонозаводського) районного суду м. Харкова для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 липня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина