ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/1082/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Гончар М.С.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Шумського Ігоря Васильовича на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 , в особі представника - адвоката Радостєвої Марини Володимирівни, до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Радостєвої М.В. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів.

В обґрунтування позову зазначала, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.03.2011 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у твердій грошовій сумі 1500 гривень щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.01.2011 і до досягнення дитиною повноліття.

Виконавчий лист перебуває на виконанні у Центральному відділі державної виконавчої служби у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління юстиції МЮ (м. Одеса). Відповідач не виконує рішення суду належним чином та має заборгованість по аліментам.

Оскільки рішенням суду визначено стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, то вони підлягають індексації. Державним виконавцем складаються розрахунки заборгованості з врахуванням індексу інфляція, які сторони виконавчого провадження періодично оскаржують в судовому порядку, що призводить до непередбачуваних витрат.

Відповідач не погоджується сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі з врахуванням індексу інфляції, посилаючись на те, що у вищевказаному рішенні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя зазначена сума 1 500 грн.

На сьогоднішній день сума аліментів у розмірі 1 500 грн. менша ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який складає 1 598 грн.

На теперішній час донька ( ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) досягла 14-річного віку, а визначений судом розмір аліментів є недостатнім для утримання дитини, оскільки в силу свого віку дитина потребує більших витрат на матеріальне забезпечення, духовний розвиток, освіту, додаткові заняття для фізичного розвитку, що свідчить про відповідну зміну матеріального становища дитини.

У зв`язку із викладеним позивач вважає, що достатнім розміром аліментів буде 1/4 частина заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно.

Також, позивач зазначала, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на дитину у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, та вказана обставина підтверджується розрахунками державного виконавця, відповідно до яких з рахунку відповідача списувалась заборгованість в повному обсязі, тобто грошових коштів на рахунках відповідача достатньо для погашення заборгованості, однак він самостійно цього не робить.

Крім того, на день ухвалення рішення суду від 23.03.2011 відповідач не працював та не отримував доходів, а на сьогоднішній день він має регулярний дохід.

Позивач утримує дитину, забезпечує її всім необхідним, а сума аліментів, яку сплачує відповідач, не забезпечує достатній рівень життя для дитини, у зв`язку із чим ОСОБА_2 вимушена звернутись до суду з вказаним позовом.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд змінити спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.03.2011 року, та стягувати з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше 10 (десяти) прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2025 року позов ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Радостєвої Марини Володимирівни до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів шляхом зміни способу їх стягнення задоволено.

Змінено розмір аліментів, визначених рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2011 року у справі № 2-747/11 шляхом зміни способу їх стягнення.

Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною ОСОБА_3 повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у сумі 1211 гривень 20 коп.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 адвоката Шумського І.В. про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2025 року у цій справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Шумський І.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, та стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що сторона позивача намагалась ввести суд першої інстанції в оману, виставляючи відповідача злісним неплатником аліментів. Так, 31.01.2025 року стороні боржника на заяву від 29.11.2024 року у приміщенні Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південного МУМЮ (м. Одеса) було надано розрахунок заборгованості від 10.11.2024 року в межах виконавчого провадження №33628274 з примусового виконання виконавчого листа № 2-747 від 05.09.2011 року, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя по стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки в розмірі 1 500 грн. щомісячно, починаючи з 04.01.2011 року, до досягнення дитиною повноліття. Вважає, що відповідно до цього розрахунку станом 01.11.2024 року ОСОБА_1 має переплату зі сплати аліментів з урахуванням інфляції в сумі 70 978,87 грн.

Крім того, якщо відрахувати з 16.02.2025 року до досягнення донькою сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття залишилось 38 місяців, відповідачу необхідно було б сплатити аліменти в суму всього 57 000 грн. (38 місяці *1500 = 57 000), проте відповідач має переплату понад 70 000 грн.

Також, відповідач має на утриманні ще двох дітей, а саме, доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка народилась у Запоріжжі, та сина - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , який народився в м. Глендейл, округ Лос-Анджелес, штат Каліфорнія, Сполучені штати Америки.

Так, аліменти на одну дитину дорівнюють 1/4 частині заробітку (доходу) платника аліментів, на двох дітей - 1/3 частині заробітку (доходу) платника аліментів, на трьох і більше дітей половині заробітку (доходу) платника аліментів.

Вважає, що якби позивачка надала до суду першої інстанції відповідні докази на підтвердження необхідності зміни розміру аліментів шляхом зміни способу їх стягнення, вона б могла претендувати на зміну способу стягнення аліментів з твердої суми 1 500 грн. на аліменти у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною ОСОБА_3 повноліття. За умови доведеності з боку позивача необхідності такої зміни, аліменти у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача повною мірою відповідали б принципу розумності та справедливості.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Радостєвої М.В. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законністьі обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, позивачем надано достатньо доказів, які підтверджують, що потреби дитини з часу ухвалення судового рішення про стягнення аліментів у 2011 році за цей час суттєво збільшилися, у тому числі, з огляду на збільшення прожиткового мінімуму на дитину, яка досягла 14-річного віку, тому суд дійшов висновку, що є підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів, визначених рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.03.2011 року, та вважав за необхідне стягувати з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Такий розмір аліментів суд вважав обґрунтованим і достатнім, та він є гарантованим мінімальним розміром аліментів відповідно до ст. 182 СК України. Суд також врахував, що відповідачем не спростовано встановлені судом обставини та не надано будь-яких даних, які підлягають врахуванню при визначенні розміру аліментів.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони по справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , яке видано 28.04.2010 Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.03.2011 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у твердій грошовій сумі 1500 гривень щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.01.2011 року і до досягнення дитиною повноліття.

Вказане рішення перебуває на виконанні Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із позивачем.

ОСОБА_2 , серед іншого, посилається на те, що з моменту ухвалення рішення суду про стягнення аліментів змінився розмір витрат, яких потребує дитина; прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років наразі складає 3196 грн., а розмір аліментів, які стягуються з відповідача становить 1500 грн., тобто навіть менше ніж 50% прожиткового мінімуму; матеріальний стан відповідача покращився; сторони не можуть дійти компромісу в спорах про індексацію аліментів, які присуджені судом, що призводить до додаткових витрат з боку позивача, у зв`язку з чим наявні підстави для зміни способу стягнення аліментів.

Суд першої інстанції правильно виснував, що рішення суду про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини було ухвалене 23.03.2011, та той час ОСОБА_3 не було ще й року, станом на день подачі вказаного позову дитина досягла 14 річного віку, що свідчить про те, що витрати на її утримання значно зросли.

Крім того, станом на час звернення до суду з позовом та на час розгляду справи судом, державою встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років у розмірі 3196 гривень, що свідчить про те, що розмір аліментів, які стягнуті у 2011 році з відповідача на утримання дитини, є меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Під час розгляду справи судом першої інстанції (зокрема, при перегляді заочного рішення), відповідачем не надано суду доказів, що на його утриманні перебувають інші діти або непрацездатні особи, та що він не може сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі.

Із розрахунків заборгованості зі сплати аліментів, які долучені позивачем до позову, судом встановлено, що з 2016 року по 2024 рік відповідач мав заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини. При цьому, за період з травня 2024 року по липень 2024 року відповідач погасив заборгованість зі сплати аліментів на суму 68 817,17 грн., що свідчить про те, що у 2024 році його матеріальний стан покращився.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статі 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України, якою на батьків покладено обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із частинами першою, другою статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; та інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно з частиною першою статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що одержувач аліментів наділений правом на звернення до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів, визначених рішенням суду.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, позивач просила суд змінити спосіб стягнення аліментів, визначених рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.03.2011, та стягувати з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше 10 (десяти) прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття.

За таких обставин, предметом позовних вимог є зміна способу стягнення аліментів, які стягуються з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої доньки, на підставі виконавчого листа.

Таким чином, звертаючись до суду з позовом, позивач реалізувала своє право на зміну способу стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки, яке передбачене ст. 181 СК України.

В свою чергу, відповідач не надав належних доказів на підтвердження неможливості виконувати свій обов`язок по утриманню дитини у зазначений позивачем спосіб.

З огляду на викладене, з урахуванням наведених норм матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши подані сторонами докази, врахувавши якнайкраще забезпечення інтересів дитини, яка має право на достатній рівень матеріального забезпечення, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову, врахувавши вимоги статей 182, 183 СК України, встановлений законодавством прожитковий мінімум на дитину відповідного віку, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 січня 2021 року у справі № 303/369/20 (провадження № 61-17250св20) та від 24 вересня 2020 року у справі № 303/7187/18 (провадження № 61-19150св19).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надала жодних доказів зміни матеріального стану відповідача, можливості сплачувати аліменти в частці від щомісячного доходу відповідача, зміни їх сімейного стану тощо, не ґрунтуються на вимогах закону та не узгоджуються із визначеними законом способами виконання батьками обов`язку утримувати дитину.

Заявником при цьому не враховується, що предметом позову є зміна способу стягнення аліментів, яка є законним правом стягувача.

Крім того, зміна матеріального та сімейного стану в даному випадку не обумовлює наявність підстав для зміни способу стягнення аліментів, вказані обставини можуть бути враховані судом на підставі поданих сторонами доказів, проте, їх встановлення не є процесуальним обов`язком суду.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на те, що відповідач має на утриманні ще двох дітей, а саме, доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка народилась у Запоріжжі, та сина - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , який народився в м. Глендейл, округ Лос-Анджелес, штат Каліфорнія, Сполучені штати Америки, колегія суддів зазначає наступне.

Копії свідоцтв про народження дітей були додані скаржником до апеляційної скарги, при перегляді заочного рішення стороною відповідача не були надані копії свідоцтв, не було навіть зазначено про наявність у ОСОБА_1 ще двох дітей.

Колегією були оглянуті вказані свідоцтва, які долучені до апеляційної скарги.

Проте, колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки позивачем порушено порядок подання доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) зазначено: «Відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».

За змістом частин 1-3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За відсутності поважних причин неподання нового доказу до суду першої інстанції апеляційний суд не має права досліджувати цей доказ, поданий позивачем в апеляційній інстанції (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 638/13998/14-ц, аналогічний правова позиція Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 458/867/15-ц).

Надавши до апеляційного суду нові докази по справі, сторона відповідача жодним чином не обґрунтувала та не підтвердила за допомогою належних засобів доказування факт неможливості подання ними таких нових доказів до суду першої інстанції, що в свою чергу унеможливлює їх прийняття судом апеляційної інстанції.

За своїм змістом решта доводів апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шумського Ігоря Васильовича залишити без задоволення.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 23 червня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко