Справа № 296/2122/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2025 р. м.Житомир

Корольовський районний суд міста Житомира в складі:

головуючого судді Адамовича О.Й.,

за участю секретаря судового засідання Світко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

06.03.2024 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Ляхов О.В. звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом та з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 06.06.2024 року просить:

- поновити строк для визнання незаконним та скасувати наказ №5 від 12.12.2023 року;

- визнати незаконним та скасувати наказ №5-к від 12.12.2023 року про звільнення ОСОБА_1 з посади товарознавець ФОП ОСОБА_2 ;

- зобов`язати ФОП ОСОБА_2 змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з посади товарознавець ФОП ОСОБА_2 у наказі №5 від 12.12.2023 із звільнена з втратою довір`я згідно із п. 2 ст. 41 КЗпП України на звільнена за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, шляхом винесення нового наказу;

- зобов`язати ФОП ОСОБА_2 внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 у розділі Відомості про роботу зазначити Звільнена 09 грудня 2023 року за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України;

- стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 33630,00 грн.;

- стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 15000,00 грн.;

- стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 23.06.2023 ОСОБА_1 прийнята на посаду товарознавця ФОП ОСОБА_2 на підставі наказу №1 від 20.06.2023. В період з 03.11.2023 по 08.12.2023 позивач перебувала на лікуванні. Про обставини лікування позивач повідомляла роботодавця особисто, надсилаючи в месенджері посилання на е-лікарняний листок. Крім того, сповіщення про відкриття е-лікарняного надходить роботодавцю в кабінеті страхувальника на вебпорталі електронних послуг Пенсійного фонду України. На тлі суперечностей, що перейшли у площину особистих неприязних стосунків в зв`язку з запланованим тривалим лікуванням позивача, остання не бажаючи надалі продовжувати трудові відносини з відповідачем, 03.11.2023 рекомендованим листом з описом на адресу відповідача направила заяву на звільнення, де просила її звільнити на підставі ст. 38 КЗпП з посади товарознавця, останнім днем роботи просила визначити 03.11.2023, а також просила провести з нею повний розрахунок при звільненні. Однак, відповідач жодним чином на заяву не відреагувала, більше того перестала брати слухавку від позивача та відповідати в месенджері. В зв`язку з зазначеним, 07.02.2024 позивач звернулась за правовою допомогою до адвоката. Саме через адвоката, 07.02.2024 позивач дізналась, що на підставі наказу №5 від 12.12.2023 її звільнено з посади товарознавця ФОП ОСОБА_2 на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП. З урахуванням викладених обставин, вважає, що наказ про звільнення є незаконним, а підстави звільнення такими, що підлягають зміні у формулюванні. Відповідач жодним чином не обґрунтувала недовіру, актів про порушення позивачем умов трудового договору не складала, не встановлювала фактів розкрадання, хабарництва, інших корисливих правопорушень. Копію наказу про звільнення позивач не отримувала та не була з ним ознайомлена. Станом на день подачі позову до суду остаточний розрахунок з позивачем не проведений. Щодо дати звільнення, то в заяві на звільнення від 03.11.2023 позивач визначила дату звільнення 03.11.2023, а підстава - ст. 38 КЗпП. У відповідності до ст. 38 КЗпП передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Враховуючи, що звільнення допускається у вихідні дні, то вважає, що роботодавець мав би звільнити позивача 09.12.2023. Крім того, в результаті незаконного звільнення, відповідач позбавив позивача права на отримання та можливість вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, а також можливість працевлаштуватися на іншу роботу. Вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань позивача, яка втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, бо відсутність можливості влаштуватися на роботу і як наслідок отримувати заробітну плату позбавила позивача можливості оплачувати комунальні та інші необхідні послуги, отримувати належне лікування, забезпечувати належний рівень свого життя та життя своєї сім`ї. За таких умов позивач змушена була позичати кошти у знайомих людей на умовах матеріальної та моральної залежності, які потрібно повернути, докладаючи додаткових зусиль і коштів. Зазначені переживання, моральні страждання та нервовий стан спричинені незаконними діями відповідача, негативно вплинули і на стан здоров`я позивача, що проявилось у загостренні неврологічних хвороб. Тому виникла необхідність терміново пройти лікування. В листопаді 2023 позивач проходила лікування в тому числі в Житомирській психіатричній лікарні № 1. Приймаючи лікування, позивач понесла додаткові фінансові витрати, оплачуючи ліки та лікувальні процедури, що підтверджуються касовими чеками. Постійні переживання і нестабільний психологічний стан, викликаний незаконним звільненням, неможливістю знайти роботу з подібним формулюванням та неможливістю отримати свою заробітну плату для забезпечення нормального життєвого рівня може впливати на стан її здоров`я і в майбутньому, що потребуватиме додаткових зусиль і фінансових затрат. Тому, враховуючи вище викладені обставини, відповідач повинен відшкодувати завдану моральну шкоду, яку позивач оцінив в 15000,00 грн. Також враховуючи обставини звільнення позивача, а саме той факт, що при звільненні остання не була ознайомлена з наказом, а також відсутності письмового повідомлення про суми нараховані та виплачені працівнику, відтак наявні підстави для поновлення строку звернення досуду з моменту ознайомлення з наказом про звільнення, а саме з 08.05.2024. Враховуючи вищевикладене, з метою захисту порушених роботодавцем прав позивача, вважає за необхідне звернутись до суду (а.с. 155-161 т.1).

Ухвалою від 26.03.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

08.05.2024 року адвокат Хільчевський С.О. подав до суду відзив на позовну заяву в якому просить поновити строк для подання відзиву та відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 . Зазначає, що у відповідача були відсутні підстави для задоволення заяви позивача про звільнення за власним бажанням, оскільки останнім було порушено порядок повідомлення роботодавця про наміри звільнення, так згідно заяви ОСОБА_1 останнім робочим днем вона просить вважати 03.11.2023 року, сама заява датована 03.11.2023 роком, в заяві відсутні підстави термінового розірвання трудового договору визначені у ст. 38 КЗпП України, також відсутнє посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП України відсилка на яку зроблено лише в позовній заяві з наміром обґрунтування порушення працівником приписів ст. 38 КЗпП України. Отже імперативний обов`язок працівника повідомлення роботодавця за два тижні до бажаної дати звільнення було порушено самим позивачем. Також зазначає, що 03.11.2023 року позивач була відсутня на робочому місці, а тому не можна вважати цю дату останнім робочим днем. Оскільки як зазначено в позовній заяві та підтверджено доказами наявними в матеріалах справи, перебування на лікарняному позивача мало місце з 03.11.2023 по 08.12.2023 року тобто з 09.12.2023 року ОСОБА_1 мала б приступити до роботи. Відповідно до актів про відсутність на роботі та табелю обліку робочого часу, ОСОБА_1 з 09.12.2023 по 11.12.2023 року не була на роботі, тобто у дату, яку вона просить вважати як дату звільнення. Додатково зазначає, що положення КЗпП не містять заборони щодо звільнення за власним бажанням у період тимчасової непрацездатності, а тому виходячи з обґрунтування позовної заяви останнім днем і днем звільнення повинно бути 17.11.2023 року. В матеріалах справи наявна копія трудової книжки позивача, у якій міститься запис про звільнення її з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, вказаний запис датований 31.10.2023 року, цей запис зроблено позивачем самовільно і не може вважатися таким, що вказує на досягнуту домовленість між сторонами щодо звільнення. Крім того, виходячи з положень посадової інструкції товарознавця та Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, вбачається що ОСОБА_1 була безпосередньо зайнята в обслуговуванні грошових та товарних цінностей, а отже у відповідача було право на звільнення за п.2 ст. 41 КЗпП України. Підставою для видачі Наказу №5-к про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України було: акт проведення ревізії матеріальних цінностей у магазину №12.12.2023 від 12.12.2023 року. Акт про відсутність на робочому місці від 09.12.2023, 10.12.2023, 11.12.2023, 12.12.2023 року. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то позивачем пропущено строк пред`явлення такої вимоги, оскільки виходячи з положень ст.38 КЗпП України та обґрунтування позовної заяви датою звільнення необхідно вважати або 03.11.2023 року, тобто дату визначену у заяві на звільнення або 17.11.2023 року з якою і починається відлік встановленого тримісячного строку на звернення до суду і який закінчився 17.02.2024 року, а позовна заява подана 06.03.2024 року, тобто з пропуском встановленого строку. Також вважає, що якщо суд прийде до висновку про поновлення строку для звернення до суду з вказаними позовними вимогами, то розмір зазначеної заборгованості має бути зменшений з огляду на незначну суму боргу. Щодо стягнення моральної шкоди, то вказує, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їй шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача, що в силу вимог ст. 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача. За таких обставин ця вимога позивача задоволенню не підлягає. Крім того, сума заявлених витрат позивача на правову допомогу в розмірі 30000, 00 грн. є непідтвердженою та сильно завищеною зважаючи на категорію справи, що розглядається (а.с.51-58 том 1).

Ухвалою внесеною до протоколу судового засідання суд поновив строк на подання відзиву на позовну заяву.

20.05.2024 року постановлено ухвалу про витребування доказів.

Ухвалою від 20.06.2024 року суд поновив строк для подання заяви про зміну предмету позову та прийняв до розгляду заяву від 06.06.2024 року про зміну предмету позову (а.с. 174-175 т.1).

Ухвалою від 20.06.2024 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати закрито в частині позовних вимог про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 439,02 грн. невиплаченої заробітної плати; стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2428,37 грн. компенсації за невикористану відпустку; стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1097,56 грн. боргу по оплаті лікарняного листка, оскільки відповідач 07.05.2024 року погасила заборгованість перед позивачем самостійно (а.с. 180 т.1).

28.04.2025 року представник позивача адвокат Ляхов О.В. подав до суду заяву в якій просить проводити розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі, вказав на незаконність звільнення позивача за п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України, на недоведеність підстав порушення та вини позивача (а.с.71-75 том 2).

Відповідач ОСОБА_2 подала до суду заяву в якій просить справу розглядати без її участі та врахувати подані документи у запереченні позову (а.с. 88).

Представник відповідача адвокат Слівінський А.О. подав до суду заяву в якій просить справу розглянути без участі сторони позивача. В заяві зазначає, що позовні вимоги є надуманими та безпідставними, в задоволенні позову просить відмовити. Також вказує, що судові витрати позивача документально не підтверджені (а.с.78 том 2).

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що 20.06.2023 відповідно до наказу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 №1-к від 20.06.2023 ОСОБА_1 прийнято на посаду товарознавця з 23.06.2023 року до ФОП ОСОБА_2 (а.с.20 зворот, а.с. 201том 1).

03.11.2023 позивач звернулася до відповідача із заявою про звільнення, в якій просила звільнити її за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з посади товарознавця. Останнім робочим днем просила вважати 03.11.2023 року. Також просила виплатити грошову компенсацію за невикористані 8 днів відпустки (а.с.11 том 1).

Заяву про звільнення позивач надіслала 03.11.2023 року цінним листом із описом вкладення на адресу відповідача (а.с.15 том 1).

З матеріалів справи вбачається, що у період з 03.11.2023 року по 08.12.2023 року позивач перебувала на амбулаторному та стаціонарному лікуванні, що підтверджується виписки із медичної карти №8374 та №2000-7М15-704М, згідно яких з 03.11.2023 року по 09.11.2023 року ОСОБА_1 лікувалась амбулаторно (а.с.120 том 1), з 10.11.2023 року по 30.11.2023 лікувалась у стаціонарі (а.с.119 том 1), а з 01.12.2023 по 08.12.2023 року амбулаторно (а.с.120 том 1).

Факт непрацездатності також підтверджується відомостями з електронного кабінету позивача на порталі Пенсійного Фонду України щодо дати відкриття та закриття листів непрацездатності (а.с. 16, 17 т.1).

З долучених до матеріалів справи паперових копій електронних повідомлень (переписки) між позивачем та відповідачем в месенджері "Viber" з мобільного термінала відповідача, який був оглянутий в судовому засіданні, вбачається, що відповідач 04.11.2023 року намагалася з`ясувати у позивача причини її відсутності на робочому місці та просила передати ключі від магазину. 06.11.2023 року позивач повідомила, що намагалася повідомити відповідача про свою тимчасову непрацездатність ще 03.11.2023 року, однак відповідач не брала телефон. Щодо ключів від дверей магазину, то позивач повідомила, що вони були передані ОСОБА_3 , зміна якої наступного дня (а.с. 77-89 т.1).

09.11.2023 року в месенджері "Viber" відповідач отримала від позивача повідомлення з копією заяви від 03.11.2023 року про звільнення. Того ж дня відповідач надіслала в месенджері "Viber" повідомлення позивачу, в якому вказала про необхідність прибути на переоблік та здати всі матеріальні цінності, ключі від магазину та вказала, що лише таким чином буде завершено трудові відносини.

На вказане позивач повідомила, що ключів у неї немає, оскільки були передані відповідачу працівником ОСОБА_4 .

10.11.2023 року відповідач повідомила позивача у месенджері "Viber", що після закінчення лікування чекає її на робочому місці для передачі товарно-матеріальних цінностей та проведенні ревізії. Аналогічне за змістом повідомлення також було надіслане 25.11.2023 року.

Як вбачається з наданих відповідачем копій документів, 09.12.2023, 10.12.2023, 11.12.2023, та 12.12.2023 відповідачем фіксувалася відсутність позивача на робочому місці з 08 год 00хв до 13год 00хв та з 14год 00хв до 22 год 00хв у вказані дні, про що були складені акти про відсутність ОСОБА_1 09.12.2023, 10.12.2023, 11.12.2023, 12.12.2023 на роботі протягом робочого дня за підписом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (а.с.65,66,67,68 том 1).

Відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 09.12.2023, 10.12.2023, 11.12.2023, 12.12.2023 зафіксовано в табелі обліку використання робочого часу в грудні місяці 2023 року з проставленням відмітки про прогули (а.с. 70 т.1).

Також згідно долученого до матеріалів справи копії наказу №08.12.23 від 08.12.2023 року ФОП ОСОБА_2 прийняла наказ від 08.12.2023 року про проведення ревізії, згідно якого наказала провести ревізію активів магазину з перевіркою їх фактичної наявності 12.12.2023 року. Призначено членів комісії ФОП ОСОБА_2 та товарознавця ОСОБА_1 . З вказаним наказом позивач не ознайомлювалася (а.с. 63 т. 1).

12.12.2023 року ФОП ОСОБА_2 прийняла наказ №12.12.23/2 про проведення ревізії активів магазину з перевіркою їх фактичної наявності 12.12.2023 року. Призначено членів комісії ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 63 т.1).

12.12.2023 року складено акт ревізії матеріальних цінностей в магазині за адресою АДРЕСА_1 , згідно якого встановлено наявність матеріальних цінностей в магазині на суму 30429грн. Акт ревізії підписано ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 73-76 т.1).

Згідно копії наказу від 12.12.2023 року №123.12.23 ФОП ОСОБА_2 призначено комісію з проведення службового розслідування. До складу комісії увійшли ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 61 т.1).

На підставі складеного акту №12.12.2023 від 12.12.2023 року ревізії матеріальних цінностей в магазині та актів про відсутність на роботі 09.12.2023, 10.12.2023, 11.12.2023, 12.12.2023 відповідачем видано наказ №5-к від 12.12.2023р., яким ОСОБА_1 було звільнено із посади товарознавця згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку із втратою довір`я.

В обґрунтування своїх доводів щодо наявності підстав для звільнення позивача за п. 2 ст. 41 КЗпП України відповідачем була надана копія акту від 12.10.2023 року про суму товарного залишку в магазині в АДРЕСА_1 за результатами переобліку, згідно якого було зафіксовано залишок товару в сумі 284619грн., готівка в сумі 22415грн, а всього прийняла матеріальних цінностей на суму 307034грн. Акт підписано матеріально-відповідальною особою ОСОБА_1 (а.с. 72 т. 1).

Також відповідачем було надано копію договору про повну матеріальну відповідальність від 20.06.2023 року, який підписаний між ФОП ОСОБА_2 та працівником, який займає посаду товарознавця ОСОБА_1 (а.с. 59 т. 1), а також посадову інструкцію товарознавця від 20.06.2023 р., з якою позивач була ознайомлена 20.06.2023 року під підпис (а.с. 60 т.1).

Згідно копії штатного розпису від 01.06.2023 року, який затверджено ФОП ОСОБА_2 , в штаті підприємця значилося дві посади, а саме товарознавця з посадовим окладом 6750грн. та продавця з посадовим окладом 6750грн. (а.с. 71 т.1).

В судовому засіданні 06.09.2024 в якості свідка була допитана ОСОБА_8 яка займала посаду продавця в ФОП ОСОБА_2 та працювала в магазині разом з позивачем. Будучи попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази засвідчила, ОСОБА_8 вказала, що працювала у відповідача, а також у її сина ОСОБА_9 , який здійснює свою підприємницьку діяльність в магазині, де працювала ОСОБА_1 . Також їй відомо, що 31.10.2023 року бухгалтер відповідача зробила записи в трудовій книжці ОСОБА_1 про звільнення, проте накази від 31.10.2023 року підписані не були.

В судовому засіданні 15.10.2024 в якості свідка була допитана ОСОБА_10 , яка внесла записи до трудової книжки позивача, та будучи попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази засвідчила, що з ФОП ОСОБА_2 знайомі близько 6-7 років, інколи консультує ОСОБА_2 щодо бухгалтерських питань, оформляє трудові договори та робить записи до трудових книжок. Вказує, що ОСОБА_2 звернулася до неї з проханням оформити накази на працівників магазину. Бланк про звільнення вона виготовляла згідно поданої заяви ОСОБА_1 та внесла запис про звільнення 31.10.2023 року до її трудової книжки. Також зазначила, що спілкування з відповідачем відбувалося через сина ОСОБА_2 , наразі з відповідачем не співпрацює.

В судовому засіданні 29.01.2025 в якості свідка була допитана ОСОБА_11 (продавець магазину де працювала позивач), яка будучи попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази засвідчила, що з жовтня 2019 року по листопад 2023 року вона працювала у ОСОБА_9 та у ОСОБА_2 за встановленим графіком без офіційного оформлення. Вказує, що в жовтні 2023 року їй стало відомо, що ОСОБА_1 звільняється. 03.11.2023 року ОСОБА_1 зателефонувала їй та повідомила, що перебуває на лікарняному і привезла ключі. 06.11.2023 року вона зателефонувала ОСОБА_9 , щоб він забрав ключі. 07.11.2023 року до її будинку приїхали ОСОБА_2 та її син і забрали ключі від магазину про що їй відомо.

За приписами ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

частиною 2 вказаної статті визначено, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Пунктом 2 частини 1 ст. 41 КЗпП України визначено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця.

Відповідно до ч. 3 ст 41 КЗпП України розірвання договору у випадках, передбачених пунктами 1-5 частини першої та частиною другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу.

Так, згідно ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктами 5 і 13 частини першої цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці (крім звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті). Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Положення статей 42, 421 і 492 цього Кодексу не поширюються на звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації, а також припинення трудового договору з домашнім працівником з ініціативи роботодавця відповідно до статті 1736 цього Кодексу), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства.

Позивач вважає, що наказ №5 від 12.12.2023 року про її звільнення з посади товарознавця з підстав п.2 ч.1 ст. 41є незаконним та підлягає скасуванню. Також просить зобов`язати відповідача змінити формулювання причини її звільнення у наказі №5-к від 12.12.2023 із звільнена з втратою довір`я згідно із п. 2 ст. 41 КЗпП України на звільнена за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, шляхом винесення нового наказу.

Отже трудовий спір пов`язано із звільненням.

Вирішуючи клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду із позовною заявою, суд виходить з наступного.

Положеннями статті 233 КЗпП України, встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Положеннями статті 234 КЗпП України також передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

У постанові від 15 листопада 2021 року у справі № 212/9516/19 Верховний Суд зазначив, що установлені статтею 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Звертаючись до суду з позовом 06.03.2024 позивач просить поновити строк звернення до суду.

Вирішуючи вказане питання суд виходить з того, що за змістом ч. 2 ст. 233 КЗпП України початок перебігу строку звернення до суду у справах про звільнення працівник пов`язано з моментом вручення працівнику копії наказу (розпорядження) про звільнення або трудової книжки.

На момент звернення до суду 06.03.2024 року позивач не отримав копію наказу про звільнення. Наказ про звільнення фактично було отримано позивачем разом з відзивом на позов, який подано до суду 08.05.2025 року.

Таким чином, оскільки позивач не була ознайомлена під підпис з наказом №5-к від 12.12.2023, відсутні відомості про отримання копії наказу раніше в інший спосіб, позовні вимоги стосуються порушення трудових прав, слід дійти висновку, що позивач пропустила строку звернення до суду з позовом щодо оскарженння її звільнення з поважних причин, а тому такий строк підлягає поновленню.

Вирішуючи питання законності прийняття наказу №5-к від 12.12.2023, суд виходить з такого.

Верховний суд в своїй постанові від 02.06.2021 по справі № 592/8437/20 зазначив, що «тлумачення пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України дозволяє зробити висновок, що розірвання трудового договору на підставі цієї норми права можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Разом з тим, ця норма не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 24.09.2014 у справі № 6-104 цс 14, від 23.12.2015 у справі № 6-1093 цс 15, від 20.04.2016 у справі № 6-100 цс 16.

Виходячи з розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Виходячи з положень статті 135-1 КЗпП України обслуговування матеріальних цінностей передбачає здійснення певними працівниками підприємства, установи, організації дій, пов`язаних зі зберіганням, обробкою, продажем (відпусканням), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.».

За змістом правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 320/7065/17 (провадження №61-40471св18) звільнення у зв`язку із втратою довір`я до працівника на підставі п.2 ч.1 ст.41 К3пП України може мати місце за умови вчинення ним винних дій.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для звільнення стало складання акту №12.12.2023 від 12.12.2023 року ревізії матеріальних цінностей в магазині та актів про відсутність відповідача на роботі 09.12.2023, 10.12.2023, 11.12.2023, 12.12.2023. При цьому заперечуючи щодо позову відповідач вказувала, що виходячи з займаної посади та характером роботи, посадових обов`язків позивач здійснювала безпосереднє обслуговування грошових та товарних цінностей (вела прийом, зберігання, розподіл).

Суд зазначає, що з урахуванням пояснень позивача, відповідача та показів свідків можливо дійти висновку, що ОСОБА_1 займаючи посаду товарознавця здійснювала діяльність пов`язану з обслуговуванням матеріальних цінностей та коштів, оскільки її робочим місцем був магазин, вона проводила прийом товару та здійснювала його продаж, у разі потреби.

Однак суд вважає, що обставини, які стали підставою для звільнення не доведені належними та допустимими доказами.

Відповідач вказує, що позивач не виходила на роботу, мала доступ до магазину та в результаті ревізії було виявлено недостачу продукції. Зокрема згідно акту ревізії від 12.12.2023 року виявлено матеріальних цінностей на 30429грн., при цьому згідно акту від 12.10.2023 року таких матеріальних цінностей в магазині було на 307034грн. З позивачем було укладено договір про повну матеріальну відповідальність від 20.06.2023 року. Також відповідач без поважних причин не за`являлася на роботу і відповідач була позбавлена доступу до магазину, оскільки ключі від дверей магазину були у позивача.

Суд зазначає, що з огляду на заявлене позивачем клопотання згідно ч. 6 ст. 95 ЦПК України ухвалою суду від 20.05.2024 року витребувано у відповідача оригінали документів, зокрема оригінал договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 20.06.2023; оригінал посадової інструкція товарознавця ОСОБА_1 від 20.06.2023; оригінал книги реєстрації наказів (для огляду); оригінал наказу про матеріальну відповідальність від 27.06.2023 №28.06.2023.; оригінал акту про суму товарного залишку в магазині від 12.10.2023.

Однак для огляду в судовому засіданні було надано оригінал книги реєстрації наказів. Оригінали інших документів не надавалися.

Представником відповідача 20.06.2024 року було надано копію акту від 12.12.2023 року про зникнення службової документації в магазині по АДРЕСА_1 , складеного за результатами проведеного службового розслідування. Актом зафіксовано зникнення з магазину службової документації, в період, коли ключі від магазину знаходилися у матеріально відповідальної особи товарознавця ОСОБА_1 (а.с. 167-168 т.1).

Згідно вказаного акта, який підписано ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , не виявлено оригінали всіх накладних на поставлений товар з 2023 року; оригінали трудового договору з товарознавцем ОСОБА_1 та продавцем ОСОБА_8 ; оригінали посадових інструкцій підписані товарознавцем ОСОБА_1 та продавцем ОСОБА_8 ; оригінали договорів про повну індивідуальну матеріальну відповідальність з товарознавцем ОСОБА_1 та продавцем ОСОБА_8 ; оригінали договорів про колективну матеріальну відповідальність з товарознавцем ОСОБА_1 та продавцем ОСОБА_8 ; вся база даних системи обліку на комп`ютері та ноутбуці; оригінали актів переобліків (про суму товарного залишку в магазині); інша службова документація.

Згідно ч.6 ст. 95 ЦПК України, якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Оскільки представник позивача в судовому засіданні, а також в поданій заяві від 28.04.2025 року поставив під сумнів подані копії зазначених вище документів оригіналам, суд на підставі ч.6 ст. 95 ЦПК України не бере такі докази до уваги.

Крім того суд звертає увагу, що акт ревізії від 12.12.23р. містить відомості про кількісні показники та назву товару, однак не деталізує одиницю виміру по відношенню до найменування товару. При цьому суд критично ставиться до такого доказу, оскільки відсутня документація про оборот матеріальних цінностей (кількість прийнятого товару, кількість реалізованої продукції з магазину за період до складання такого акта тощо).

Викликає також сумнів юридична сила документів складених за участю ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , оскільки відсутні відомості про дату народження, місце роботи, проживання таких осіб, відомості про документи, які посвідчують особу.

Суд зазначає, що згідно показів свідків та пояснень сторін в приміщенні магазину здійснювали підприємницьку діяльність декілька фізичних осіб, які винаймали продавців. Судом не встановлено, що в магазині вівся чіткий облік матеріальних цінностей, був затверджений чіткий графік роботи.

Суд також не вважає, що з огляду на надані в судовому засіданні пояснення та наявні докази, відповідачем доведена обставина відсутності доступу до приміщення магазину під час тимчасової непрацездатності позивача.

Отже в ході розгляду справи відповідач не довів належними та допустимими доказами факт обслуговування позивачем грошових, товарних або культурних цінностей у магазині, а також винної поведінки позивача щодо виявленої в ході проведеної 12.12.2023 перевірки недостачі матеріальних цінностей.

Також вирішуючи питання наявності підстав для скасування наказу №5-к від 12.12.2023 року суд виходить з того, що згідно позиції Верховного суду висловленій у постанові №359/2642/16-ц від 10.10.201р. розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України.

За змістом наведеної правової норми право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує безумовний обов`язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави в установлені законом строки.

При цьому сторони трудового договору мають право домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку, навіть якщо відсутні поважні причини. Якщо підприємство домовилося з працівником про звільнення "не за угодою сторін", а "за власним бажанням", то датою такого звільнення може бути будь-який день, зокрема день написання заяви про звільнення.

Власник або уповноважений ним орган за законом не наділяється правом щодо висунення будь-яких вимог до працівника при звільненні його за власним бажанням. Неподання обхідних листків, незавершення дорученої роботи, інші обставини не звільняють власника або уповноважений ним орган від обов`язку припинити трудовий договір і провести з працівником повний розрахунок та видати йому оформлену трудову книжку.

Якщо ж, наприклад, працівник має заборгованість перед підприємством, то до нього можуть бути застосовані пункти 2 або 5 частини першої статті 134 КЗпП України, які передбачають матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної підприємству. Тому роботодавець має право (за потреби) звернутися до суду з позовом про стягнення з працівника завданої шкоди у порядку цивільного судочинства.

Як вказувалося вище не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці.

З матеріалів справи вбачається, що позивач надіслала заяву про звільнення 03.11.2023 року пославшись на 38 КЗпП України вказавши бажану дату звільнення 03.11.2023р. Оскільки будь-яких обставин, які надають право на розірвання трудового договору у визначений працівником строк, що передбачено ч. 1 та ч.2 даної статті, позивач у заяві не вказав, суд не вбачає підстав для висновку про припинення трудових відносин 03.11.2023 року. У даному випадку слід виходити з двотижневого строку попередження про звільнення.

У період з 03.11.2023 року по 08.12.2023 року позивач була відсутня на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, та не була звільнена роботодавцем згідно поданої заяви після закінчення строку визначеного в ч.1 ст. 38 КЗпП України.

З огляду на обставини справи слід дійти висновку, що трудові правовідносини між сторонами слід вважати припиненими з першого робочого дня, який визначено в листку непрацездатності, а саме з 09.12.2023 року.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову про визнання незаконним та скасування наказу №5-к від 12.12.2023 року про звільнення ОСОБА_1 з посади товарознавця на підставі п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України.

Щодо вимоги позивача ухвалити рішення, яким зобов`язати ФОП ОСОБА_2 змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з посади товарознавець ФОП ОСОБА_2 у наказі №5 від 12.12.2023 із звільнена з втратою довір`я згідно із п. 2 ст. 41 КЗпП України на звільнена за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, шляхом винесення нового наказу, то слід зазначити наступне.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 12.ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 06.11.1992, № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив, що суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Отже, суд установив, що звільнення позивача на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України проведено з порушенням норм трудового права.

Відповідно ч. 1, 3 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

У постанові Верховного Суду від 29.01. 2020 року у справі № 524/679/19 вказано, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою наведені норми матеріального права та не врахували, що у випадку зазначення працівником та роботодавцем різних обставин звільнення: власне бажання та прогул, суд не може приймати рішення про зміну формулювання причин звільнення. Належним способом захисту прав позивача у такому випадку є визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування.

Виходячи з викладеного, беручи до уваги доведеність підстав для скасування наказу про звільнення, суд вважає недоведеною можливість задоволення позову в частині внесення змін до скасованого наказу, про формулювання причин звільнення, шляхом винесення нового наказу. Суд вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, а згідно 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.

Щодо вимоги зобов`язати ФОП ОСОБА_2 внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 у розділі Відомості про роботу зазначити Звільнена 09 грудня 2023 року за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, то суд вважає, що така вимога також не підлягає задоволенню з огляду на недоведеність позивачем порушення її прав та передчасності заявлення позову в цій частині.

З наданої суду копії трудової книжки позивача вбачається, що до неї не було внесено запису про звільнення на підставі наказу №5-к від 12.12.2023 року згідно п. 2 ч.1 ст .41 КЗпП України (а.с. 10).

В трудовій книжці міститься запис №27 від 31.10.2023 року про звільнення з посади товарознавця за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України. В судовому засіданні встановлено, що такий запис зробила неуповноважена особа, без наявності наказу роботодавця про таке звільнення. При цьому позивач не зверталася до відповідача з вимогою внести інший запис про звільнення до трудової книжки.

Оскільки відомості до трудової книжки вносяться на підставі наказу роботодавця, не можна вважати порушеними права позивача до прийняття роботодавцем наказу про звільнення з підстав розірвання договору за заявою працівника і до відмови внесення такого запису до трудової книжки.

Щодо вимоги про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Разом з тим, у порушення зазначеної норми, відповідач не надав позивачу, а ні копії наказу про звільнення, а ні письмове повідомлення про нараховані та виплачені позивачу суми при звільненні.

Так само, не надано доказів, що позивачу було відомо підстави згідно яких її було звільнено, не надано доказів, що позивача було ознайомлено із документами, які стали підставою для її звільнення

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

Відповідно до Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», надалі за текстом Постанова № 100, вона застосовується, серед іншого, у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до п. 2 Постанови № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Положеннями пункту 3 Порядку визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Пунктом 5 Порядку визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, розрахунок середньої заробітної плати здійснюється виходячи із середньоденного заробітку помноженого на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату.

З матеріалів справи вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача складає 224,20 грн (виходячи з заробітку у жовтні та листопаді 2023 року по 6900грн та 6776,48грн відповідно).

Згідно пункту 8 Порядку, для визначення середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, необхідним є помножити середньоденний заробіток, який становить 224,20 гривень на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач 07.05.2024 року погасила заборгованість по виплатах при звільненні, які складалися із зборгу за невикористану відпустку у сумі 2428,37грн, невиплаченої заробітної плати в сумі 439,02грн., боргу по оплаті лікарняного листка в сумі 1095,56грн., всього в сумі 3962,95грн.

Згідно висновку ВП ВС у справі №755/12623/19 постанова від 08.02.2022 року, тримісячний строк звернення до суду із вимогою за ст. 117 КЗпП України розпочинається з моменту, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплат всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Таким чином строк звернення з такою вимогою позивачем не пропущено.

Розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні провадиться з дати фактичного звільнення 09 грудня 2023 по дату погашення заборгованості по невиплаченій заробітній платі 07 травня 2024, що становить 150 днів.

Таким чином, сума компенсації за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 33630 гривень 00 копійок.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просить зменшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку з огляду на незначний розмір боргу та самостійне погашення.

У своїй Постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

З огляду на наведені мотиви Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

При цьому Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Беручи до уваги принципи розумності, справедливості та пропорційності, суд враховує, що розмір заборгованості по виплатах при звільненні становив 3962,95грн, вказана суму була сплачена самостійно відповідачем через 4 місяці після звільнення позивача, однак після подання позову про стягнення боргу, беручи до уваги період трудових правовідносин та їх характер, причини затримки розрахунку, а також розмір нарахованої компенсації, який в 8 разів перевищує суму боргу, суд вважає вірним висновок про необхідність зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до 8000грн.

Щодо вимог позивача про відшкодування завданої моральної шкоди.

Відповідно до частин 1,3 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв`язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди», встановлено що відповідно до ст. 237-1 КЗпП( 322-08 ) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Умови відшкодування моральної (немайнової) шкоди, передбачені укладеним сторонами контрактом, які погіршують становище працівника порівняно з положеннями ст. 237-1 КЗпП(322-08) чи іншим законодавством, згідно зі ст. 9 КЗпП є недійсними.

Враховуючи вищенаведені вимоги Закону, встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення з роботи та затримки виплати заробітної плати протягом тривалого часу. При визначенні її розміру, суд враховує тривалість та істотність вимушених змін у житті позивача, посаду, яку вона обіймала, моральні страждання та переживання у зв`язку із звільненням з роботи та щодо її поновлення на роботі, ступінь вини відповідача, втрату джерела доходів, що вплинуло на добробут її сім`ї, та те, що позивач змушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, звертатися додатково за правовою допомогою, витрачати на це свій час, захищати свої порушені права в суді.

Зважаючи на фактичні обставині справи, враховуючи принцип розумності, достатності та справедливості, суд дійшов висновку, що визначений позивачем розмір моральної шкоди в розмірі 15000,00 грн не відповідає характеру правопорушення, глибині фізичних та душевних страждань позивача, а тому вважає, що вказана вимога підлягає частковому задоволенню в розмірі 2000,00 гривень, що буде достатнім для компенсації завданої шкоди.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі RuizTorija v. Spain від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, рішення від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до положень частини першої та третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Відповідно до копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи, загальне захворювання.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст. 141 ЦПК України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 цієї статті).

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору, про що вказано у постанові ВСУ від 01.03.2017 року по справі№ 6-152цс17 та абз. 2 п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Таким чином, обов`язок відповідача щодо відшкодування позивачу витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору в силу вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК та п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» переходить до держави і має бути здійснений у встановленому законом порядку.

Статтею 7 Закону України «Про судовий збір» врегульовані питання повернення судового збору. За змістом даної статті закону передбачено, що, у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю. У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (тотожне за змістом правило передбачено і ч. 1 ст. 142 ЦПК).

Процедурні аспекти порядку повернення суми сплаченого судового збору врегульовані наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787 «Про затвердження Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів».

Вбачається, що позивачем було заявлено вимоги майнового характеру, за які необхідно сплатити судовий збір, а саме про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 33630грн. та про стягнення моральної шкоди в розмірі 15000грн., в сього в сумі 48630грн.

Виходячи зі ставки судового збору позивачу необхідно було сплатити 1211,20грн, а враховуючи подання позову в електронній формі та з урахуванням коригуючого коефіцієнта 0,8, сума судового збору яка підлягала оплаті становила 968,96грн.

Згідно квитанції про сплату від 25.03.2024 року позивачем сплачено 3391,36грн. судового збору (а.с. 34 т.1). Таким чином переплата становить 2422,40грн. Вказана сума підлягає поверненню позивачу за поданою заявою, як надмірно сплачена.

Отже при розподілі судових витрат слід виходи з суми судового збору в розмірі 968,96грн.

З огляду на наведене, вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого судового збору за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та за вимогою про стягнення моральної шкоди (які задоволені частково) у розмірі 199,25 грн. задоволенню не підлягають, а компенсуються позивачу за рахунок держави.

Сума витрат в розмірі 769,71грн. відшкодуванню не підлягає, оскільки в іншій частині позову відмовлено.

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір за іншими вимогами також відшкодуванню не підлягає, оскільки позивачка звільнена від його сплати на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а відповідач звільнена від його сплати відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», оскільки є особою з інвалідністю ІІ групи. Крім того в цій частині позову відмовлено.

У відповідності до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 ст.137 ЦПК України також передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).

Правничу допомогу при розгляді справи в суді позивачу ОСОБА_1 надавав адвокат Ляхов О.В., яким 17.04.2025 було подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів понесення витрат на правничу допомогу.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: ордер про надання правничої допомоги (а.с. 57), договір №03/24 про надання правничої допомоги від 13.02.2024 (а.с.58-61), додаток №1 до Договору про надання правничої допомоги №03/24 від 13.02.2024 (а.с.62), акт виконаних робіт №1-1-03/24 від 17.04.2025 року, згідно якого вартість послуг адвоката складає 68600,01 грн (а.с.63-64).

Верховний Суд у постанові від 09 грудня 2021 року у справі №922/3812/19 висловив позицію про те, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 15 жовтня 2020 року у справі № 873/26/20, від 12 квітня 2022 року у справі №536/432/20, додатковій постанові від 19 травня 2022 року у справі №824/152/21.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постанові від 05 лютого 2019 року у справі № 906/194/18 Верховний Суд дійшов висновку, що необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Водночас у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 Верховний Суд зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

У постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 734/2313/17 (провадження № 61-7550св19) Верховний Суд наголосив, що «гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

При визначенні суми відшкодування правової допомоги Європейський суд з прав людини з метою протидії корупції та дискримінації виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рішенні від 26.02.2015 р. у справі «Баришевський проти України» у п.95 зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір є розумним та обґрунтованим.

Відтак, враховуючи часткове задовлення позову, заперечення відповідача щодо суми заявлених до стягнення витрат, категорію і складність даної справи, зміст заявлених позивачем позовних вимог, обсяг робіт виконаних адвокатом, час витрачений адвокатом на представництво інтересів позивача в суді, кількість та тривалість судових засідань, в яких приймав участь адвокат Ляхов О.В. та значимість спору для сторін, суд вважає що витрати, понесені позивачем на правничу допомогу в розмірі 68600,01 грн. є завищеними та неспівмірними до складності справи та виконаних адвокатом робіт, а тому заява підлягає частковому задоволенню, а саме в розмірі 10000,00 грн., із розрахунку участі в судових засіданнях та складання заяв, принципу розумності та пропорційності розподілу судових витрат .

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12-13, 76-80, 133, 141,263-265, 268, 354,355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 №5-к від 12.12.2023 "Про звільнення з роботи ОСОБА_1 "

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 8000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн.

Судові витрати, які понесені ОСОБА_1 у виді сплаченого судового збору в сумі 199,25 грн компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення може бути оскаржено до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 .

Головуючий суддя О. Й. Адамович

Дата складання повного тексту рішення: 29.05.2025