Справа № 496/7847/24
Провадження № 2/496/1491/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2025 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Пендюри Л.О.

за участю секретаря Бєлого В.В.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Біляївської міської ради Одеського району Одеської області про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю,

УСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду із позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на квартиру, загальною площею 54,2 кв.м, житловою площею 32,3 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що з травня 1981 року вона проживає в квартирі, яка розташована в АДРЕСА_1 . Вказана квартира (на той час кімната в гуртожитку) їй була виділена, як робітниці радгоспу «Красний луч» (правонаступник Агрофірма «Промінь»), оскільки згідно з наказом по підприємству № 10/к від 28.03.1981 року її було зараховано на посаду робочої в 3-тє відділення радгоспу «Красний луч» з 30.03.1981 року. 07.07.1992 року вона звільнилась з підприємства. Рішенням Біляївської міської ради Одеського району Одеської області від 06.12.2006 року № 174-6/V «Про згоду на прийняття в комунальну власність будинків, які знаходяться в державній власності» багатоквартирний будинок, в якому знаходиться квартира, де вона мешкає, було прийнято до комунальної власності Біляївської міської ради Одеського району Одеської області. З метою отримання права власності на дану квартиру вона звернулась до Біляївської міської ради Одеського району Одеської області з питання приватизації житла, де їй було роз`яснено, що для отримання права на приватизацію нерухомого майна необхідно надати ордер на вселення або наказ про передачу житлового приміщення у користування. Однак, за давністю часу ордер на вселення не зберігся, а згідно з архівною довідкою № 18.2-1-27/71, виданою 11.08.2022 року архівним відділом Одеської районної державної адміністрації, в наказах з основної діяльності директора радгоспу «Червоний промінь» за 1979 - 1984 роки відомості про передачу їй житла не виявлені. 18.04.2024 року ФОП « ОСОБА_2 » на її замовлення було виготовлено технічний паспорт на квартиру, з якого вбачається, що квартира має загальну площу 54,2 кв.м, житлову площу 32,3 кв.м. Однак це не допомогло у вирішенні питання визначення власника майна, оскільки технічний паспорт не є правовстановлюючим документом, а лише підтверджує технічні характеристики нерухомого майна. Те, що вона являється основним квартиронаймачем, з яким укладено договори на надання житлово-комунальних послуг, підтверджується, зокрема, договором про прийняття участі у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, укладений 01.01.2014 року між нею та Біляївським ЖЕКП. Вважає, що нею були здійснені всі можливості встановлення права власності на квартиру, яка розташована в АДРЕСА_1 , однак вони не дали бажаного результату. Враховуючи те, що вона постійно проживає у зазначеній квартирі з 1981 року по теперішній час, тобто більше 30 років, протягом всього цього часу підтримує її в належному стані, ремонтує, оплачує комунальні послуги, проте у зв`язку з відсутністю зареєстрованого права власності та будь-яких правовстановлюючих документів не може оформити за собою право власності на квартиру, а тому змушена звернутись з позовом до суду про визнання за собою права власності на квартиру за набувальною давністю.

Позивачка ОСОБА_1 в підготовче судове засідання не з`явилась, а від її представника ОСОБА_3 до суду надійшла заява, в якій вона просить провести судове засідання без участі сторони позивача, на задоволенні позовних вимог наполягає.

Представник відповідача Біляївської міської ради Одеського району Одеської області в підготовче судове засідання не з`явився, але направив до суду заяву, в якій вказав, що проти позовної заяви ОСОБА_1 не заперечує та просить розглянути справи без його участі.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, а ч. 4 ст. 206 вказаного Кодексу встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Приймаючи до уваги заяви представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

В підготовчому судовому засіданні встановлено, що наказом № 10/к від 28.03.1981 року по радгоспу «Красний Луч» м. Біляївка Одеської області, з 30.03.1981 року позивачку було прийнято в 3-тє відділення в якості робочої.

Наказом № 60/к п. 2 від 27.07.1992 року по радгоспу «Красний Луч» м. Біляївка Одеської області з 07.07.1992 року позивачку звільнено за власним бажанням.

Вказані обставини підтверджуються довідкою Комунальної установи «Об`єднаний трудовий архів Одеського району» № 325 від 10.08.2022 року (а.с. 8).

В травні 1981 року їй, як робочій радгоспу «Красний Луч» м. Біляївка Одеської області була виділена квартира (на той час кімната у гуртожитку), розташована за адресою: АДРЕСА_1 , де вона і зареєструвала своє місце проживання, що підтверджується штампом Біляївського РВ ГУДМС України в Одеській області у її паспорті серії НОМЕР_1 , виданим Біляївським РВ УМВС України в Одеській області 05.01.2004 року про зареєстроване місце проживання за вказаною вище адресою з 25.05.1981 року (а.с. 5-6).

Згідно з рішенням Біляївської міської ради Одеської області «Про згоду на прийняття в комунальну власність будинків, які знаходяться в державній власності» № 174-6/V від 06.12.2006 року Біляївська міська рада Одеської області дала згоду на прийняття в комунальну власність Біляївської міської ради будівель по вул. Матросова, 48, 50, 52 (а.с. 10).

В подальшому позивачка звернулась до Біляївської міської ради Одеського району Одеської області з питання приватизації квартири, в якій вона проживає, але їй усно було роз`яснено, що для отримання права на приватизацію нерухомого майна необхідно надати або ордер на вселення або наказ про передачу житлового приміщення у користування.

Проте, за давністю часу ордер на вселення у позивачки не зберігся, а відповідно до відповіді на заяву, наданої сектором архівної роботи архівного відділу Одеської районної державної (військової) адміністрації 11.08.2022 за № 18.2-1-27/71, в наказах з основної діяльності директора радгоспу «Червоний промінь» м. Біляївка Біляївського району Одеської області за 1979 - 1984 роки відомостей про надання позивачці кімнати у гуртожитку в особисте користування не значиться (а.с. 9).

Відповідно до акту, складеного депутатом Біляївської міської ради Одеського району Одеської області Бондаренко Р.В. у присутності сусідів: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 28.03.2025 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1981 року і по теперішній час постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Протягом всього періоду користування квартирою, розташованою за вказаною адресою, ОСОБА_1 підтримує її в належному стані, ремонтує її, оплачує комунальні послуги та приймає активну участь в благоустрої прибудинкової території.

Із технічного паспорту № 36/9/2024, виготовленого 18.04.2024 року ФОП « ОСОБА_2 » вбачається, що квартира у будинку квартирного типу за адресою: АДРЕСА_1 , має загальну площу 54,2 кв.м, житлову площу 32,3 кв.м, та складається із коридору, площею 6,8 кв.м, житлової кімнати площею 9,5 кв.м, житлової кімнати площею 7,9 кв.м, житлової кімнати площею 14,9 кв.м, кухні площею 9,2 кв.м, санвузлу площею 5,9 кв.м (а.с. 11-12).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст. 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01.08.2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15.11.2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22) та від 15.06.2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23).

Повертаючись до обставин справи, судом встановлено, що позивачка зареєстрована та проживає в квартирі, яка розташована в АДРЕСА_1 . В дану квартиру вона вселилась у травні 1981 року, як робітниця радгоспу «Красний луч». З того часу і дотепер, тобто більше сорока років, позивачка відкрито і безперервно володіє зазначеною квартирою, поводиться з нею, як власниця, таке володіння не переривалось протягом всього строку набувальної давності, відтак суд дійшов висновку, що позивачка добросовісно заволоділа і користується зазначеною квартирою.

В матеріалах справи відсутні дані про осіб, які б пред`являли свої права на вищевказану квартиру, що дає підстави дійти висновку про відсутність осіб (крім позивачки), які могли б мати майнові права або законні інтереси на квартиру.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність визначених законом умов для визнання за позивачкою права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Керуючись ст. ст. 328, 344 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 200, 206, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Біляївської міської ради Одеського району Одеської області про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Біляївським РВ УМВС України в Одеській області 05.01.2004 року, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) право власності за набувальною давністю на квартиру, загальною площею 54,2 кв.м, житловою площею 32,3 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту.

Повний текст рішення складено 01.04.2025 року.

Суддя Л.О. Пендюра