БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 361/7669/21
провадження № 2/361/259/24
РІШЕННЯ

Іменем України

24 березня 2025 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого суддіПетришин Н.М.,
за участю секретаряІванової К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання свідоцтва про право на спадщину та договору недійсним, визнання права власності в порядку спадкування,

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції позивача

У серпні 2021 року до суду надійшла вищевказана позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня бабуся ОСОБА_5 , яка проживала та була зареєстрована по АДРЕСА_1 . Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є спадкоємцями майна ОСОБА_5 28 листопада 2015 року позивачі отримали у встановленому законом порядку свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті бабусі, спадщина якої складалася з 6/32 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , з відповідними надвірними будівлями та спорудами. Інші частини зазначеного вище будинку наразі належать на праві приватної власності ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по 1/6 частині на кожного, а 5/16 частин будинку належить ОСОБА_4 згідно договору дарування від 23.11.2028, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . У серпні 2021 року позивачам стало відомо, що ОСОБА_3 , яка була співмешканкою батька позивачів, набула у приватну власність зазначену частину спірного будинку на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, посвідченим 13.03.2010 Броварською міською державною нотаріальною конторою, зареєстрованим в реєстрі за № 1-543, котре отримано після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та є рідним батьком позивачів та рідним сином їхньої баби ОСОБА_5 . У 2018 році ОСОБА_3 згідно договору дарування відчужила успадковану частину будинку на користь своєї дочки ОСОБА_4 . На час смерті батька позивачів ОСОБА_9 його матір ОСОБА_5 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , була непрацездатною, їй на той час виповнилося 81 рік, відтак вона мала право на обов`язкову частку спадщини сина, тобто 5/32 частин спірного будинку, й прийняла спадщину фактично.

З наведених підстав, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять суд визнати недійсним договір дарування 5/16 частин житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 23 листопада 2018 року, зареєстрований у реєстрі за № 2500; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене 13 березня 2010 року Броварською міською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за № 1-543 у частці 5/32 частин вищевказаного будинку, що є обов`язковою часткою ОСОБА_5 , яка є матір`ю померлого ОСОБА_9 ; визнати за кожним з позивачів, тобто за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 , право власності у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 на 5/64 частин спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, а також стягнути з відповідачів судові витрати.

Заперечення відповідачів

15 лютого 2022 року від представника відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адвоката Винокурова О.В. надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в яких відповідачі заперечують проти заявлених вимог. В обґрунтування своїх заперечень посилалися на те, що за життя ОСОБА_5 , матір ОСОБА_9 , яка має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті сина, що відповідачами не оспорюється, до нотаріальної контори не зверталася із відповідною заявою про прийняття спадщини. Померлий ОСОБА_9 на момент смерті не проживав разом з матір`ю, а проживав у своїй фактично відокремленій частині будинку АДРЕСА_1 , разом з цивільною дружиною ОСОБА_3 . Спірний будинок на момент смерті ОСОБА_9 фактично розділений на три окремі частини, придатні до окремого проживання, перша з них належить сім`ї ОСОБА_10 , друга належала ОСОБА_9 , а третя ОСОБА_5 . З наведених підстав, відповідачі вважають, що ОСОБА_5 не прийняла спадщину після смерті сина та не реалізувала своє право на обов`язкову частку у спадщині. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане нотаріусом на ім`я ОСОБА_3 згідно заповіту, посвідченого 14 квітня 2009 року у встановленому законом порядку. Такий заповіт до цього часу в судовому порядку не оспорювався та не скасовувався, відтак правові підстави для скасування оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом відсутні. Вимога щодо визнання недійсним договору дарування 5/16 частин спірного житлового будинку від 23 листопада 2018 року є похідною від позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, й оскільки такі вимоги відповідачі вважають безпідставними, й інших підстав для визнання недійсним нотаріально посвідченого договору дарування у позові не наведено, то така вимога позивачів є також необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає. Крім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наголошували на тому, що позовні вимоги в частині визнання права власності на належну відповідачу ОСОБА_4 частину будинку є безпідставними, оскільки 5/16 частин будинку АДРЕСА_1 не увійшла до спадкової маси після смерті ОСОБА_5 так, як остання спадщину після смерті ОСОБА_9 не прийняла, заповіт сина не оскаржувала, у судовому порядку таке право за ОСОБА_5 не визнано. За наведених обставин, відповідачі вважають, що позивачі звернулися до суду за захистом неіснуючого спадкового права та обрали неналежний спосіб захисту своїх прав. право на частину спірного житлового будинку. Позивачі пропустили строки позовної давності, оскільки отримали свідоцтва про право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_5 28 листопада 2015 року, тобто з того часу, будучи повноцінними співвласниками будинку та розуміючи обсяг успадкованого нерухомого майна, могли довідатися про порушення свого права, а звернулися до суду з позовом через 5 років і 9 місяців. З огляду на все вищевикладене, просили відмовити у задоволенні у повному обсязі.

Заяви, процесуальні дії у справі

Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Сердинського В.С. від 09 листопада 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Петришин Н.М. від 07 листопада 2023 року справу прийнято до провадження судді та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

У судове засідання позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник позивачів адвокат Усенко М.М. подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивачів та їхнього представника, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та представник відповідачів адвокат Винокуров О.В. заперечували проти позовних вимог, просили в їх задоволенні відмовити у повному обсязі.

Обставини справи, що встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

Згідно свідоцтва про народження від 04.11.1953, ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_11 , батьком якого є ОСОБА_12 , матір`ю ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_9 , батьком якого у свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 зазначений ОСОБА_12 , матір`ю ОСОБА_5 .

Відповідно до свідоцтва про народження від 10 травня 1984 року, позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьком якого є ОСОБА_11 , матір`ю ОСОБА_13 .

Позивач ОСОБА_14 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 , її батьком є ОСОБА_9 , матір`ю ОСОБА_15 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .

Прізвище позивача ОСОБА_14 змінено на шлюбне « ОСОБА_16 » у зв`язку з реєстрацією шлюбу 25 лютого 2006 року з ОСОБА_17 , про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 25.02.2006.

Судом встановлено, що ОСОБА_12 ОСОБА_9 та ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27.12.2006 приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу, зареєстрованого за № 4397, набули у власність будинок АДРЕСА_1 .

За змістом договору, ОСОБА_12 ОСОБА_9 належить по 1/4 частині житлового будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 1/2 частина спірного будинку.

05 грудня 2007 року ОСОБА_3 уклала з подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_8 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу частини житлового будинку, згідно якого ОСОБА_3 продала подружжю 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_12 помер.

Державним нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Журавською В.В. видані свідоцтві про право власності, згідно яких ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте за час шлюбу, а також про право власності за законом.

Так, частка ОСОБА_5 після смерті чоловіка склала 3/16 (3/32+3/32) частин будинку з відповідними надвірними будівлями АДРЕСА_1 . Сину спадкодавця - ОСОБА_9 видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/16 частину будинку.

ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого 04 серпня 2015 року повторно, ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_10 .

За життя, а саме 14.04.2009, ОСОБА_9 склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він матиме за законом право, заповів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_11 .

Заповіт у судовому порядку не оспорювався і є чинним, на підставі нього відповідач ОСОБА_3 набула права власності на 5/16 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до Договору дарування частини житлового будинку, посвідченого 23 листопада 2018 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріально округу Київської області Лазарєвою В.П., зареєстрованого в реєстрі за № 2500, ОСОБА_3 передала у власність дочки ОСОБА_4 5/16 часток у праві власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно п. 2 вищезазначеного договору, предмет договору належав дарувальнику на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 13.03.2010 Броварською міської державною нотаріальною конторою в реєстрі за № 1-543.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , виданого 11 квітня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, ОСОБА_5 , баба позивачів, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 123108565 від 28.11.2015, за ОСОБА_5 29.04.2010 зареєстровано право приватної спільної часткової власності на 3/32 частки будинку АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності від 17.03.2010, реєстраційний № 1-586, а також 3/32 частки спірного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17.03.2010, № 1-586.

За життя, 20 березня 2015 року, ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Савера М.В., зареєстрований в реєстрі за № 519, яким на випадок смерті зробила розпорядження, яким, зокрема, належні їй на праві приватної власності 3/32 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах кожному.

На підставі вищевказаного заповіту, 23 жовтня 2015 року та 28 листопада 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 видані свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, а саме по 3/64 частин спірного будинку кожному.

Крім того, позивачам видані свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , відповідно до яких ОСОБА_1 та ОСОБА_2 успадкували за законом по 3/64 частин вищевказаного будинку.

На підтвердження заявлених вимог, позивачами до позову додані посвідчення серії НОМЕР_7 , виданого 26.06.2000 Управлінням соцзахисту населення м. Бровари, згідно якого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , мала право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів праці, а також пенсійне посвідчення серії НОМЕР_8 , видане 13 квітня 2009 року, вид пенсії: у разі втрати годувальника.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_18 зазначив, що є братом позивача ОСОБА_2 , відповідачів він не знає. Пояснив, що знає, що було придбано пів будинку, де жили ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та їх син, дядько свідка ОСОБА_21 . У будинку свідок був, допомагав з ремонтом, ОСОБА_20 казала, що все залишить онукам, і дачу і будинок. У будинку було два входи. Ніна ОСОБА_22 скаржилася на співмешканку сина, яку свідок не бачив.

Свідок ОСОБА_23 у залі суду пояснила, що є далеким родичем сім`ї ОСОБА_24 . Зазначила, що вони придбали 1/2 частину будинку, в якому був один вхід до частину будинку їхньої сім`ї, 1 кімната, коридор, ванна, кухня. Коли син ОСОБА_21 захворів онкологією, то матір за ним доглядала. Іншої жінки свідок не бачила.

ОСОБА_3 , допитана у судовому засіданні як свідок пояснила, що перебувала у цивільному шлюбі з ОСОБА_9 з 2000 року, спочатку вони знімали житло, потім вирішили придбати будинок по АДРЕСА_2 . Там було дві кімнати, одну займали вони з ОСОБА_21 та зробили окремий вхід. Коли помер його батько, то ОСОБА_21 вступив у спадщину, пізніше склав заповіт на ОСОБА_3 .. Свідок до останнього дня доглядала з чоловіком, відвозила до лікарні, де постійно доглядала. Відповідач ОСОБА_2 не приїздила до батька, не допомагала, навіть на похорон не прийшла.

Свідок ОСОБА_25 у судовому засіданні пояснила, що є сусідкою. Вказувала на те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_3 жили в окремій половині будинку, а матір ОСОБА_21 ОСОБА_5 в окремому крилі. Особисто з ОСОБА_21 свідок не була знайома, але бачила.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Згідно з ч. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

За приписами ч. ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У ч. 1 ст. 1241 ЦК України закріплено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Так, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обґрунтовували свої вимоги тим, що при оформленні спадкових прав після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та був власником 5/16 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , не було враховано те, що на час смерті сина з ним проживала та відповідно фактично прийняла спадщину матір ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , яка була непрацездатною особою похилого віку. Відтак, баба позивачів мала обов`язкову частку спадщини свого сина у розмірі 5/32 частин спірного будинку.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд вважає, що такі посилання, з урахуванням положень ч. 1 ст. 1241 ЦК України є обґрунтованими, оскільки ОСОБА_5 та час смерті сина була непрацездатною особою, проживала з ним у одному будинку, що підтверджується матеріалами справи, отже вважається такою, що прийняла спадщину.

Посилання відповідачів на те, що ОСОБА_9 та його матір ОСОБА_5 жили окремо, у відокремлених частинах будинку, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, тому суд відхиляє твердження відповідачів, що ОСОБА_5 не прийняла спадщину після смерті сина.

Щодо застосування строків позовної давності, то суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.

Насамперед для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - сам факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18).

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник відповідачів у відзиві на позов від 15 лютого 2022 року, посилався на те, що позивачі пропустили строки позовної давності, оскільки отримали свідоцтва про право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_12 , тобто з того часу, будучи повноцінними співвласниками будинку та розуміючи обсяг успадкованого нерухомого майна, могли довідатися про порушення свого права, а звернулися до суду з позовом через 5 років і 9 місяців.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення.

Факт неотримання позивачем свідоцтва про право на спадщину та невизначення законодавцем строку, протягом якого спадкоємець має оформити свої спадкові права, не може доводити, що у такого спадкоємця не виникло право на позов, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину (на все спадкове майно) іншому із спадкоємців або особі, яка не мала права на спадкування, перешкоджає завершенню оформлення своїх спадкових прав другому із спадкоємців (єдиному спадкоємцю), який не отримав свідоцтва про право на спадщину, а отже, свідчить про виникнення у цього спадкоємця права на позов у матеріально-правовому аспекті.

Строк реалізації спадкоємцем спадкових прав - отримання свідоцтва про право на спадщину та строк захисту порушених прав спадкоємця - оспорення свідоцтва про право на спадщину, виданого іншому спадкоємцеві на все спадкове майно або особі, яка не є спадкоємцем, є різними строками і не є взаємозалежними. Перший строк законодавцем не обмежений і спадкоємець вправі на власний розсуд реалізувати таке право, водночас строк захисту порушеного права обмежений законодавцем у три роки з моменту порушення такого права, чи з моменту, коли особі стало чи мало стати відомо про порушення такого права, та може бути поновлений лише у разі доведення поважності причин його пропуску. Необмеження спадкоємця у строках оформлення своїх спадкових прав не має наслідком необмеження такої особи у строках захисту порушених спадкових прав.

Такий висновок міститься у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21).

За своєю правовою природою вимога про визнання договору дарування недійсним є самостійним способом захисту прав та/інтересів.

Тобто правова природа вимоги про визнання недійсним договору дарування не виключає застосування до неї позовної давності.

Таким чином, 23 жовтня 2015 року та 28 листопада 2015 року ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 отримали свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом та за законом після смерті баби ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно станом на той час стали повноцінними співвласниками спірного житлового будинку та розуміючи масу успадкованого нерухомого майна, могли довідатися про порушення свого права та невиділення обов`язкової частки ОСОБА_5 у спадщині сина ОСОБА_9 .

Проте, з позовом про визнання права власності в порядку спадкування та визнання договору недійсним ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися лише 30 серпня 2021 року, тобто з порушенням строків позовної давності.

З наведених підстав, суд дійшов висновку про те, що позивачі пропустили строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами, що в силу вимог частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання свідоцтва про право на спадщину та договору недійсними, визнання права власності в порядку спадкування, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивачі: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_9 , адреса проживання: АДРЕСА_3

ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_10 , адреса проживання: АДРЕСА_4

Відповідачі: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_11 , адреса проживання: АДРЕСА_5

ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_12 , адреса проживання: АДРЕСА_5

Суддя Наталія ПЕТРИШИН