ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року

м. Київ

справа № 755/14534/21

провадження № 61-2920св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Тетяна Василівна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Папазовою Галиною Анатоліївною, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 вересня 2022 року у складі судді Катющенко В. П. та постанову Київського апеляційного суду від 25 січня 2024 року в складі колегії суддів: Мельника Я. С., Матвієнко Ю. О., Гуля В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Т. В., про визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що постановою Київського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у справі № 755/4987/17 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , витребувано 59/100 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . Вказаним судовим рішенням встановлено, зокрема, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, заяв про відмову від прийняття спадщини не подавала.

Первісним власником зазначеної частки квартири був гр. ОСОБА_3 . Вказаним судовим рішенням також встановлено, що відповідно до заповіту від 17 липня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом 16-ї Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі за № 4-1000, ОСОБА_3 заповів належну йому на праві власності 59/100 частин квартири по

АДРЕСА_2 - ОСОБА_1 .

Виходячи з того, що ОСОБА_1 не була власником вказаної частки нерухомого майна, а є спадкоємцем за заповітом цього майна від первісного власника - ОСОБА_3 та на її користь витребувано із незаконного володіння це майно, у позивача виникла необхідність додаткового звернення до суду з цим позовом про визнання за нею права власності на це майно, оскільки в неї відсутні додаткові документи, необхідні для реєстрації за нею права власності на частку майна.

Позивач вважає за необхідне, окрім визнання за нею права власності на зазначену частку в нерухомому майні, також заявити вимогу про скасування запису про проведену державну реєстрацію правочину, на підставі якого було зареєстроване право власності на цю частку за відповідачем ОСОБА_2 , а саме договору купівлі-продажу від 02 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т. В. (зареєстрований в реєстрі за № 743).

Просила суд:

визнати за нею право власності на 59/100 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 02 липня 2013 року про реєстрацію права власності відповідача - ОСОБА_2 на 59/100 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 січня 2024 року, позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 59/100 частки квартири АДРЕСА_3 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення судів мотивовано тим, що встановлені рішенням суду від 28 травня 2020 року та постановою від 17 листопада 2020 року у справі № 755/4987/17 обставини є преюдиційними для розгляду цієї цивільної справи. У вказаній праві суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, заяв про відмову від прийняття спадщини не подавала. З урахуванням того, що спадкодавцю за життя належала на праві власності 59/100 частки квартири АДРЕСА_3 , та судами було установлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем померлого ОСОБА_3 , відповідно на користь останньої було витребувано майно з чужого незаконного володіння, тобто у відповідача ОСОБА_2 , при цьому позивач не могла в установленому порядку зареєструвати право власності на належну їй частку, відповідно остання має право на визнання такого права власності.

У частині позовних вимог про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень про реєстрацію права власності відповідача ОСОБА_2 суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем було неправильно обрано спосіб захисту. На час звернення до суду були чітко визначені норми законодавства в частині обрання правильного способу захисту своїх порушених прав шляхом скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про доведеність позовних вимог в частині визнання права власності позивача на 59/100 частки спірної квартири, оскільки позивач не могла в установленому порядку зареєструвати право власності на належну їй частку.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено право власності на спірну частку квартири, оцінюються колегією суддів критично, позаяк рішенням суду від 17 листопада 2020 року у справі № 755/4987/17 витребувано на користь ОСОБА_1 спірну частку квартири з незаконного володіння саме ОСОБА_2 .

Твердження про необхідність встановлення кола спадкоємців ОСОБА_3 , витребування спадкової справи, також оцінюються критично, оскільки в межах цієї справи не встановлюється законність набуття права власності позивача. Крім цього, колегія суддів вважає, що оскаржуваним рішенням не порушуються будь-які законні права чи інтереси ОСОБА_2 з огляду на те, що зазначеним судовим рішенням спірна частина квартири вже була витребувана з її незаконного володіння.

Аргументи учасників справи

23 лютого 2024 року засобами поштового зв`язку адвокат Папазова Г. А. в інтересах ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила рішення судів скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу.

Також зазначає, що попередній розрахунок судових витрат складається з: судовий збір - 2 000,00 грн; витрати на правничу допомогу під час касаційного провадження - 30 000,00 грн. Підтверджуючи документи щодо понесення судових витрат будуть подані в передбачений законом строк.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що у справі № 755/4987/17 не встановлювався факт того, що ОСОБА_1 є спадкоємицею за заповітом, що підтверджується резолютивною частиною судового рішення, а в мотивувальній частині судового рішення зазначено: «Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом майна померлого ОСОБА_3 », що не є тотожним встановленню факту та не може мати преюдиційного значення. Враховуючи те, що ОСОБА_2 не приймала безпосередньо участь у справі, то суд дійшов висновку щодо певних обставин виключно з пояснень позивача. Відтак суд апеляційної інстанції помилково послався на частину п`яту статті 82 ЦПК України.

Оскаржуваним судовим рішенням суд фактично наділив позивача правом власності, враховуючи те, що ОСОБА_1 ніколи не була власником спірної частки квартири, що є неприпустимим та не відповідає нормам матеріального права. Спосіб захисту, обраний позивачем, є неналежним.

Розглядаючи позовні вимоги про визнання права власності судами попередніх інстанцій навіть не було витребувано матеріали спадкової справи, не встановлено коло спадкоємців, наявність інших заінтересованих осіб або осіб, чиї права можуть бути також порушені. Не встановлено, що позивач взагалі не зверталась до нотаріуса з заявою про відкриття спадкової справи, тоді як спадкова справа була відкрита за заявою її матері - ОСОБА_4 , яку було подано з порушенням

6-ти місячного строку (02 липня 2013 року, тобто в день укладення договору купівлі-продажу із ОСОБА_2 , в той час як останнім днем строку відкриття спадкової справи є 01 липня 2013 року). При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі заявлена позивачем вимога про визнання права власності могла бути заявлена, коли б попередньо таке право було набуте на законних підставах, зокрема в порядку спадкування за заповітом. Однак ані в адміністративному порядку, ані в судовому порядку позивач не була визнана власником майна саме в порядку спадкування за заповітом, а сам по собі заповіт не є правовстановлюючим документом, а є підставою для набуття права власності.

Крім того, на момент смерті ОСОБА_3 вже не був власником частки квартири з огляду на те, що останнім було укладено договір довічного утримання, на підставі якого право власності перейшло до ОСОБА_5 в момент його укладення, зокрема 03 листопада 2011 року, про що позивачу було відомо за життя ОСОБА_3 , що було встановлено з наданих останньою пояснень, що викладено в мотивувальній частині рішення Дніпровського районного суду від 23 листопада 2016 року у справі № 755/2538/15-ц. Таким чином, у позивача були відсутні матеріально-правові підстави заявляти про порушення права власності, звертатись за захистом цього права.

Підставою звернення позивача до суду став той факт, що позивач не зміг зареєструвати право власності спірної частини квартири після її витребування на підставі незаконного рішення Київського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року, оскільки правовстановлюючий документу остання не мала, про що і зазначено в позові. Враховуючи те, що рішенням, яке набрало законної сили, майно витребувано на користь позивача, то і звертатись з даним позовом до суду остання не мала. Відповідач в цій справі жодним чином вже не могла порушувати права позивача, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Внаслідок саме оскаржуваного рішення майно вибуло з власності ОСОБА_2 , чим її права порушено.

ОСОБА_2 є добросовісним набувачем. Навіть факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, на чому наголошує Верховний Суд у постанові від 15 березня 2023 року по справі № 725/1824/20.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі.

В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 22 травня 2018 року у справі № 923/1283/16, від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/29966/16-ц, від 20 березня 2018 року у справі № 910/1016/17, від 17 квітня 2018 року у справі № 914/1521/17, від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц; суди порушили норми процесуального права - пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що рішення судів оскаржуються в частині задоволених позовних вимогОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що постановою Київського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у справі № 755/4987/17 витребувано 59/100 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Суд у наведеній справі встановив, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, заяв про відмову від прийняття спадщини не подавала.Спірна квартира була відчужена від імені ОСОБА_1 поза її волею, тому остання мала право на захист своїх порушених прав. При цьому ОСОБА_6 не мав права на відчуження спірної частини квартири в зв`язку із порушенням порядку набуття прав на неї, тому вимоги ОСОБА_1 про витребування спірного майна у останнього власника ОСОБА_2 підлягали до задоволення.

Вказане судове рішення у касаційному порядку переглянуто не було.

ОСОБА_1 не могла зареєструвати право власності на належну їй частку спірної квартири у встановленому законом порядку.

Позиція Верховного Суду

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України).

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що поняття «спору про право» відповідно до духу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.Цей підхід спрямований на забезпечення ефективного захисту прав і свобод осіб, гарантованих Конвенцією (див. Georgiadis v. Greece, № 21522/93, від 29 травня 1997 року,§ 34).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження

№ 61-3438сво21) зазначено, що:

«відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження

№ 12-67гс19, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

З огляду на підхід, який Велика Палата Верховного Суду застосувала у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, слід відступити від висновку, сформульованого у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів: Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18, провадження № 61-2018св19; Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19, провадження № 61-1807св20; Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20, провадження № 61-9658св20, конкретизувавши цей висновок так, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення».

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

У частині п`ятій статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Отже, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього (див. правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12; висновок у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справа № 754/11747/18).

У пунктах 114-116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 вказано, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З огляду на вказане у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем».

Зазначена практика Верховного Суду є усталеною. Коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права [див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)]. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148)».

Касаційний суд послідовно та неодноразово підтверджували вказаний висновок щодо застосування пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в різних редакціях) (див., зокрема, висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), та багатьох інших)).

Зокрема, у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) зазначено, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

При цьому саме суд під час розгляду такої справи повинен надати оцінку всім обставинам, який тим самим визначає: неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник; тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому в цієї особи відсутнє право власності, а отже право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини). Суд, задовольняючи позов, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить. Вирішивши наявний між сторонами спір про право на користь позивача, суд тим самим в мотивувальній частині рішення виснував, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню. Близький за змістом висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21, пункти 124-126).

Тому рішення про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна і є тим документом, що підтверджує право власності на таке майно належного власника.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачено додаткових умов чи обмежень щодо виконання державними реєстраторами судового рішення щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Окремою ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 757/26182/14 поінформовано Кабінет Міністрів України та Міністерство юстиції України про виявлену невідповідність абзацу першого пункту 67 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Рекомендовано Кабінету Міністрів України вирішити питання про внесення змін до пункту 67 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

Постановою Кабінету Міністрів України № 785 від 05 липня 2024 рокуу Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, у пункті 67 в абзаці першому слова і цифри «подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують право власності на таке майно належного власника, крім випадку, коли право власності належного власника було зареєстроване в Державному реєстрі прав» замінено словами «подається відповідне рішення суду».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати за нею право власності на 59/100 частки спірної квартири;

разом з тим, спір про право між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на ті ж 59/100 частки спірної квартири раніше вирішений у справі № 755/4987/17, в якій ухвалено рішення, що набрало законної сили, яким витребувано 59/100 частки квартири із незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . Рішення суду про її витребування з незаконного володіння відповідача і є тим документом, що підтверджує право власності на таке майно належного власника, та є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачено додаткових умов чи обмежень щодо виконання державними реєстраторами судового рішення щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно;

те, що позивач не змогла в установленому порядку зареєструвати право на належну їй частку у праві власності на квартиру на підставі рішення суду про її витребування з незаконного володіння відповідачане свідчить, що «спір про право» у неї з ОСОБА_2 продовжує існувати, оскільки відповідний спір повністю вирішений у справі № 755/4987/17. Це виключає повторне ініціювання аналогічного цивільного спору з ОСОБА_2 з вимогою про визнання права.

За таких обставин між сторонами відсутній предмет спору щодо права на 59/100 частки спірної квартири. Тому судові рішення в оскарженій частині слід скасувати та провадження у справі закрити на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України.

Оскільки встановлено підстави для скасування судових рішень в оскарженій частині та закриття провадження у справі, то суд касаційної інстанції інші підстави відкриття касаційного провадження та доводи касаційної скарги не аналізує.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Оскільки судові рішення в оскарженій частині ухвалені без додержання норм процесуального права, судові рішення в оскарженій частині слід скасувати та провадження у справі в цій частині закрити.

Правові підстави для стягнення з позивача на користь відповідача понесених судових витрат при закритті провадження у справі визначені положеннями частини п`ятої статті 142 ЦПК України, зокрема лише як наслідок необґрунтованих дій позивача. Таких підстав ОСОБА_2 для відшкодування їй судових витрат не зазначала, та Верховним Судом не встановлено. Тому відсутні правові підстави і для стягнення на її користь суми судових витрат на професійну правничу допомогу у зв?язку з переглядом цієї справи судом касаційної інстанції.

Керуючись статтями 142, 255, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 січня 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення про закриття провадження у справі.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 вересня 2022 року та постанова Київського апеляційного суду від 25 січня 2024 року в скасованій частині втрачають законну силу і подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко