Справа № 159/1720/25
Провадження № 2/161/3061/25
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Смоковича М.В.,

при секретарі судового засідання - Хилько О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди завданої фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, -

В С Т А Н О В И В:

21.03.2025 року, позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Ковельського міськрайонного суду Волинської області, після усунення недоліків, встановлених ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24.03.2025 року, із позовною заявою до відповідача, ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди завданої фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14.10.2024 року, яке в подальшому було залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2025 року, були визнані протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо відмови у наданні йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до абзацу другого частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-ХІІ, з урахуванням положень пункту 3 частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 № 3633-ІХ. Внаслідок цієї протиправної відмови в наданні відстрочки з боку ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також в неповідомленні його про відмову в наданні відстрочки, не пізніше наступного дня після розгляду відповідних документів, його було мобілізовано, попри те, що ним було вчинено всі можливі та необхідні передбачені чинним законодавством дії. У зв`язку з протиправними діями ІНФОРМАЦІЯ_3 були порушені гарантовані Конституцією, законами та міжнародними зобов`язаннями його права, зокрема право на освіту (так як був позбавлений можливості продовжити навчання), право на недоторканість приватного життя, яке не обмежується воєнним станом, право на свободу пересування. Після даних неправомірних дій він перебуває у постійному стані страху, незахищеності, моральної та психологічної виснаженості, відчутті беззаконня та зазнав тяжких вимушених змін у його життєвих стосунках. Також зазначає, що він є єдиним сином в сім`ї та у зв`язку з його мобілізацією фізичний та психологічний стан його батьків значно погіршився, що додає йому додаткових моральних страждань. Крім цього зазначає, що у зв`язку з тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 є структурним підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_5 , то саме останній є належним відповідачем у даній справі.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28.03.2025 року вказану справу передано за підсудністю до Луцького міськрайонного суду Волинської області.

18.04.2025 року, в порядку, установленому ч. 3 ст. 14 ЦПК України, справу передано для розгляду судді Смоковичу М.В.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.04.2025 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

05.05.2025 року до суду надійшли пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державної казначейської служби України, в яких висловлює свої заперечення проти позовних вимог позивача. В обґрунтування заперечень зазначає, що факт заподіяння позивачу моральної шкоди не підтверджено жодними документами чи іншими доказами, які б свідчили про характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо), стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Зазначає, що позивачем до позовної заяви долучено копії оглядів у сімейного лікаря та психіатра, з яких не вбачається кому саме надавалися консультації та рекомендації щодо подальшого лікування, а долучені до матеріалів справи копії огляду у лікаря загальної практики сімейної медицини та виписка із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого на ім`я ОСОБА_2 , не є доказами погіршення стану здоров`я у позивача та не свідчать про заподіяння йому моральної шкоди. Крім цього зазначає, що позивачем не надано жодного обґрунтування розміру моральної шкоди у сумі 76400,00 грн., яку він просить стягнути з відповідача.

Крім цього, 05.05.2025 року до суду надійшло клопотання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державної казначейської служби України про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, яке обґрунтоване тим, що розгляд даної справи потребує об`єктивного встановлення усіх обставин справи, що можливе лише при розгляді справи за участю сторін з метою надання необхідних пояснень, в тому числі усних та додаткових доказів по справі.

13.05.2025 року до суду від позивача надійшли заперечення на пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державної казначейської служби України. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що сам по собі факт неправомірної відмови в реалізації права та наслідків від такої відмови в розумінні норм статті 1174 ЦК України є підставою для відшкодування заподіяної шкоди та свідчить про безумовні душевні страждання та моральні переживання фізичної особи внаслідок таких дій державного органу. Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту, тоді як сама лише констатація у судовому рішенні порушення прав позивача не може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже й не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Крім цього зазначає, що відповідно до практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку протиправних дій державних органів, відмінних від органів пенітеціарної служби, за що держава несе відповідальність, презюмується і її розмір, в аналогічних справах ЄСПЛ встановлюється на рівні 1500-3000 євро, а тому заявлена сума є обґрунтованою і відповідає рівню моральних страждань позивача та членів його сім`ї. В іншому, заперечення позивача дублюють його позовну заяву.

Крім цього, 13.05.2025 року до суду від позивача надійшли заперечення на клопотання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державної казначейської служби України про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, яке обґрунтоване тим, що предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Враховуючи викладене, просить у задоволенні клопотання відмовити.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області у задоволенні клопотання представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державної казначейської служби України про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін було відмовлено.

04.06.2025 року до суду від відповідача, ІНФОРМАЦІЯ_5 , надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що позивачем не доведено і не надано відповідних доказів завдання йому моральної шкоди. Надані копії медичних висновків про погіршення стану здоров`я матері позивача не можуть братися до уваги судом в якості доказів, оскільки мати позивача не є стороною в даному провадженні і відслідковувати причинно-наслідковий зв`язок між погіршенням стану її здоров`я та підставою для задоволення позовної заяви щодо відшкодування моральної шкоди неможливо. 10.06.2025 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, яка фактично дублює позовну заяву та надані до цього заперечення на пояснення третьої особи.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, так як розгляд справи, відповідно до вимог ст. 279 ЦПК України, здійснювався судом за відсутності учасників справи, що не суперечить вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14.10.2024 року, яке в подальшому було залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2025 року, були визнані протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо відмови у наданні йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до абзацу другого частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-ХІІ, з урахуванням положень пункту 3 частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 № 3633-ІХ.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Зазначеними вище рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій було встановлено наступні обставини.

Відповідно до відомостей тимчасового посвідчення від 29.11.2017 року, військовозобов`язаний ОСОБА_1 був визнаний непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час.

25.04.2024 року ОСОБА_1 вступив на навчання за денною формою до Волинського обласного учбового центру підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації кадрів агро-промислового комплексу (АПК), у групу «Електрогазозварник», строк навчання 22.11.2024 року.

16.05.2024 року за вх. №7241 ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстровано заяву ОСОБА_1 від 15.05.2024 року про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», до якої долучено довідки Волинського обласного учбового центру підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації кадрів агро-промислового комплексу від 08.05.2025 року № 591 та від 14.05.2024 року № 615.

Листом від 25.05.2024 № 6902 ІНФОРМАЦІЯ_4 повідомив позивача, що у зв`язку з вступом в законну силу Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» відповідно до абзацу 1 частини 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» він втратив право на відстрочку по навчанню. Одночасно зазначив, що виходячи з вимог пункту 3 частини 2 Прикінцевих та перехідних положень громадяни України, які навчаються в закладах освіти та мали право на відстрочку на навчання на час навчання у разі втрати цього права відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зберігають таке право до завершення поточного навчального року.

05.06.2024 у місті Вараш Рівненської області посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_6 було здійснено перевірку військово-облікових документів військовозобов`язаного ОСОБА_1 та в подальшому позивач був доставлений до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_6 .

В цей же день, 05.06.2024 року, позивача взято на облік у ІНФОРМАЦІЯ_7 , направлено для проходження медичного огляду та відповідно до довідки ВЛК від 05.06.2024 № ССР/110/11 ОСОБА_1 було визнано придатним до військової служби, також на підставі особистої заяви позивача від 05.06.2024 йому видано військовий квиток серії НОМЕР_1 , про що свідчить облікова картка до військового квитка серії НОМЕР_1 .

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 від 05.06.2024 № 169 ОСОБА_1 05.06.2024 року призвано на військову службу по мобілізації до В/ч НОМЕР_2 та наказом В/ч НОМЕР_2 від 06.06.2024 року № 68 позивача зараховано до списків особового складу військової частини.

Відповідно до наказу командира В/ч НОМЕР_3 від 14.07.2024 №109 солдата ОСОБА_1 , який прибув з В/ч НОМЕР_2 , зараховано у розпорядження командира В/ч НОМЕР_3 , на всі види забезпечення, а з 15.07.2024 зараховано на котлове забезпечення.

Згідно з наказом командира В/ч НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 15.07.2024 №110, солдата ОСОБА_1 , призначеного наказом командира В/ч НОМЕР_3 (по особовому складу) від 14.07.2024 №48-РС на посаду стрільця-снайпера мотопіхотного відділення мотопіхотного взводу мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону В/ч НОМЕР_3 , вважати таким, що 15.07.2024 року посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд зазначає таке.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

З урахуванням положень п.10 ч. 2 ст.16, ст. ст. 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Так, згідно практики Європейського Суду з прав людини, слідує, що порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89; від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Аналогічний висновок міститься також в постанові ВС від 24 березня 2020 року у справі №818/607/17, де зазначено, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить її головним конституційним обов`язкам (ст. ст.3,19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини. Навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди. Вказано, що психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння особі моральної шкоди.

У справах про відшкодування моральної шкоди суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд зобов`язаний виходити з засад розумності та справедливості. Стягнення моральної шкоди не може мати на меті збагачення особи.

Оцінюючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд бере до уваги, що позивач дійсно був вимушений вживати певні дії щодо оскарження дій відокремленого підрозділу відповідача ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та відчував нервове переживання, невизначеність протягом тривалого часу.

Крім цього, судом береться до уваги те, що протиправні дії ІНФОРМАЦІЯ_3 , призвели до вимушених змін у життєвих стосунках позивача, так як останній був змушений змінити цивільне життя та військову службу, при цьому маючи усі правові підстави на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Судом не приймається до уваги твердження позивача про те, що внаслідок протиправних дій ІНФОРМАЦІЯ_3 порушено його право на освіту, він був позбавлений права на продовження навчання, були фактично втрачені сплачені кошти за навчання, оскільки доказів того, що він був відрахований з навчального закладу суду не надано, як і не було надано доказів сплати позивачем будь-яких грошових коштів за навчання та неповернення даних грошових коштів позивачу навчальним закладом.

Також судом не приймається до уваги твердження позивача, що внаслідок протиправних дій ІНФОРМАЦІЯ_3 у його матері погіршився стан здоров`я, так як належних та допустимих доказів на підтвердження цього позивачем не надано. Додані до позовної заяви медичні копії оглядів у сімейного лікаря та психіатра, копії огляду у лікаря загальної практики сімейної медицини та виписка із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого на ім`я ОСОБА_2 підтверджують лише той факт, що у матері позивача дійсно маються проблеми зі здоров`ям. Однак, на переконання суду, дані медичні документи жодним чином не підтверджують того факту, що проблеми зі здоров`ям матері позивача почалися саме від незаконних дій відповідача, а не з інших причин. Більш того, сам по собі факт наявності у матері позивача певних захворювань не може беззаперечно свідчити про моральні страждання позивача з даного приводу.

Також суд зазначає, що оскільки кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, то у таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 01 вересня 2021 року у справі № 545/2344/20.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 10000,00 грн. моральної шкоди.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Так, відповідно до п. 11 ч. 2 ст. 3, п. 12 ч. 1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», позивач від сплати судового збору під час розгляду справи звільнений.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання позовної заяви майнового характеру позивач мав би сплатити 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»).

Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2025 року, становив 3028,00 грн (абзац четвертий статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік»).

Оскільки ціна позову становила 76400,00 грн., то позивач, якби не був звільнений від сплати судового збору, мав би сплатити його у розмірі 1211,20 грн. (3028,00*0,4= 1211,20).

Із 76400,00 грн. загальної суми вимог до відповідача звернуті вимоги на 10000,00 грн. (13,09 %).

Відповідно до встановленого вище, з відповідача слід стягнути до Державного бюджету України судовий збір у розмірі 158,55 грн. (що становить 13,09 % % від 1211,20 грн.).

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 178, 247, 261, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди завданої фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 в дохід держави судовий збір в сумі 158 (сто п`ятдесят вісім) грн. 55 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_9 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 .

Третя особа: Державна казначейська служба України, місцезнаходження: 01104, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, .

Дата складення повного тексту рішення 14 липня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області М.В. Смокович