Справа № 610/2578/24
провадження № 2/610/256/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2025 Балаклійський районний суд Харківської області в складі:

головуючого: судді Тімонової В.М.,

за участі: секретаря судового засідання Черепахи А.А.,

представника позивача адвоката Головашич Ю.О. (в режимі відеоконференції),

представника відповідачки адвоката Корнієнко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 610/2578/24 (провадження № 2/610/256/2025) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

22.07.2024 до Балаклійського районного суду Харківської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , у якій просив:

невиконане зобов`язання за договором позики від 18.10.2006 у вигляді заборгованості у розмірі 10 800 доларів США, що згідно курсу НБУ (27,6793 дол. США) станом на 07.08.2020 становить 298 936,44 грн., поділити у рівних частках між ним та відповідачем ОСОБА_2 , визначивши по 149 468,22 грн. боргу за кожним;

стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь 149 468 грн. 22 коп. боргу за договором позики від 18.10.2006;

стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь 545 559 грн. суми штрафу за договором позики від 18.10.2006;

невиконане зобов`язання за договором позики від 04.04.2017 у вигляді заборгованості у розмірі 7 700 доларів США, що згідно курсу НБУ (27,6793 дол. США) станом на 07.08.2020 становить 213 130,61 грн., поділити у рівних частках між ним та відповідачем ОСОБА_2 , визначивши по 106 565 грн. 30 коп. боргу за кожним;

стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь 106 565 грн. 30 коп. боргу за договором позики від 04.04.2017;

стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь 5 054 грн. 51 коп. суму пені за договором позики від 04.04.2017;

визнати транспортний засіб - автомобіль BMW 2000 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю його та відповідача ОСОБА_2 ;

стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію за 1/2 частину автомобіля BMW 2000 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 у сумі 161 482 грн.;

визнати грошові кошти у сумі 100 000 грн., розміщених відповідачем ОСОБА_2 за договором банківського вкладу на банківському рахунку в AT «Мегабанк» спільною сумісною власністю його та відповідача ОСОБА_2 ;

стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь частину грошових коштів, розміщених відповідачем за договором банківського вкладу на банківському рахунку в AT «Мегабанк» у сумі 50 000 грн. та половину нарахованих процентів за весь час дії договору банківського вкладу.

Ухвалою судді Балаклійського районного суду Харківської області від 30.07.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків щодо сплати судового збору.

В установлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони з 23 червня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 12 листопада 2020 року шлюб між ними розірваний.

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 08.02.2021 по справі № 610/2290/20 в порядку поділу спільного майна подружжя було визнано за відповідачкою ОСОБА_2 право власності на: 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частину квартири, загальною площею 48,9 кв. м, житловою площею 25,2 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ; 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :00:021:0069, площею 0,1000 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :00:021:0070, площею 0,0471 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказав, що відповідачка ОСОБА_2 у своїй позовній заяві зазначила не все майно, яке підлягає поділу, а також змовчала про деякі факти, які є вкрай важливими при розгляді справи щодо розподілу спільно сумісного майна, а позивач через свою хворобу не зміг взяти участь у розгляді справи № 610/2290/20 та повідомити про них суд.

По-перше, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який був розділений між сторонами як спільно сумісне майно, був придбаний ним на підставі договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2006 року.

Земельна ділянка - кадастровий номер :00:021:0069, площею 0,1000 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування вищенаведеного житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також земельна ділянка - кадастровий номер :00:021:0070, площею 0,0471 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які також були розподілені між сторонами як спільно сумісне майно, були придбані ним на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2006.

Квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та яка була також розподілена між сторонами як спільно сумісне майно, була придбана позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 28.04.2017.

Для придбання вище зазначеного будинку та земельних ділянок, а також для здійснення будівництва та ремонту нового житлового будинку, який побудований після знесення старого будинку, та для вирішення інших побутових потреб сім`ї позивачем за 5 (п`ять) днів до купівлі будинку, та майже за два місяці до купівлі земельних ділянок, було взято в позику у ОСОБА_3 20 000 дол. США., що підтверджується договором позики від 18.10.2006, строк повернення позики - не пізніше 18.10.2018.

У самій позовній заяві про поділ спільно сумісного майна від 14.09.2020 відповідач підтверджує той факт, що придбаний дерев`яний будинок 23.10.2006 був знесений, а на його місці збудовано новий будинок із шлакоблоку та обкладено цеглою, загальною площею 56,4 кв. м. Також були побудовані прибудинкові споруди: погреб та вигрібна яма, а ті прибудинкові споруди, які вже були - зроблений ремонт та було реанімовано.

Зазначив, що придбаний дерев`яний будинок 23.10.2006 був знесений, а на його місці побудований новий будинок зі шлакоблоку та обкладений цеглою, загальною площею 56,4 кв. м. Будівництво відбувалося більше 2-х років і згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації (серія ХК № 86 від 07.12.2008 року, видавник - Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області) побудований житловий будинок є готовим до експлуатації.

Вказав, що для купівлі старого будинку, його знесення, будівництва нового житлового будинку, здійснення ремонту, придбання меблів та проведення всіх комунікацій і т. д. необхідні були гроші, яких вони як подружжя не мали, а тому ним вони були позичені 18.10.2006, а для будівництва будинку потрібні були значні кошти.

Крім того, для будівництва нового будинку позивачем були використані частково власні будівельні матеріали, які були розібрані з іншого побудованого будинку, ще в 90-х роках, але так як побудувати будинок з самого спочатку дійсно потребувало значних коштів, через що були взяті кошти в борг.

Кошти, які були взяті в позику 18.10.2006, були витрачені саме на придбання земельних ділянок, будинку, його знесення, розбір будівельних матеріалів з іншого будинку, їх перевезення, придбання інших матеріалів, будівництво нового будинку, його ремонт, облаштування, підключення та підведення всіх комунікацій. Тобто, витрачені на користь та в інтересах сім`ї. Спільних коштів сторони не мали, адже після реєстрації шлюбу до придбання старого будинку та земельних ділянок пройшло лише до 4-х місяців.

Зобов`язання за договором позики від 18.10.2006 позивач виконав частково, а саме повернув позикодавцю частину боргу в сумі 9 200 дол. США.

Для придбання квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , а також для здійснення ремонту в квартирі, облаштування та для вирішення інших побутових потреб сім`ї, позивачем за 24 дні до купівлі квартири було взято в позику у ОСОБА_3 10 000 дол. США., строк повернення позики - не пізніше 04.04.2020.

Зобов`язання за договором позики від 04.04.2020 позивач виконав частково, а саме повернув позикодавцю частину боргу в сумі 2300 дол. США.

Отримання позики та часткове її погашення відбувалося під час подружнього життя сторін та в інтересах сім`ї (для придбання нерухомого майна та покращення умов проживання), а статтями 368 ЦК України, 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отримані грошові кошти в позику були використані в інтересах сім`ї, так як за позичені кошти був придбаний житловий будинок, земельні ділянки та квартира, які згідно рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 08.02.2021 по справі № 610/2290/20 були визнані спільною сумісною власністю та були розподілені між сторонами.

А тому зобов`язання щодо повернення грошових коштів за договором позики від 18.10.2006 та від 04.04.2017 є спільним для сторін у справі і підлягає поділу у рівних частках.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при товарній біржі «Санвест» від 7 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені в повному обсязі: стягнуто з позивача на користь ОСОБА_3 заборгованість за неповернуту позику за договором від 18.10.2006 в розмірі 10 800 доларів США, що згідно курсу НБУ (27,6793/дол. США) станом на 07.08.2020 становить 298 936,44 грн; стягнуто з позивача на користь ОСОБА_3 суму штрафу за договором від 18.10.2006 за період з 29.07.2019 по 27.07.2020 в розмірі 39 420 доларів США, що згідно курсу НБУ (27,6793/дол. США) станом на 07.08.2020 року становить 1 091118,00 грн; стягнуто з позивача на користь ОСОБА_3 заборгованість за неповернуту позику за договором від 04.04.2017 в розмірі 7 700 доларів США, що згідно курсу НБУ (27,6793/дол. США) станом на 07.08.2020 становить 213 130,61 грн; стягнуто з позивача на користь ОСОБА_3 суму пені за договором від 04.04.2017 року за період з 04.04.2020 до 27.07.2020 в розмірі 365,22 доларів США, що згідно курсу НБУ (27,6793/дол. США) станом на 07.08.2020 становить 10 109,03 грн. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 01.10.2020 ОСОБА_3 були видані виконавчі листи на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при товарній біржі «Санвест» від 7 серпня 2020 року.

Балаклійським РВ ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відкрито виконавче провадження (ЗВП № 63957969) та до сьогоднішнього часу з рахунків позивача щомісячно відраховуються грошові кошти на примусове виконання виконавчого листа, виданого Харківським апеляційним судом від 01.10.2020.

Тому невиконане зобов`язання за договором позики від 18.10.2006 у вигляді заборгованості у розмірі 10 800 доларів США, що згідно курсу НБУ (27,6793/дол. США) станом на 07.08.2020 становить 298 936,44 грн., необхідно поділити у рівних частках між сторонами, визначивши по 149 468 грн. 22 коп. (по 5400 доларів США) боргу за кожним, а також нараховану пеню.

А невиконане зобов`язання за договором позики від 04.04.2017 року, у вигляді заборгованості у розмірі 7 700 доларів США, що згідно курсу НБУ (27,6793/дол. США) станом на 07.08.2020 року становить 213 130,61 грн., необхідно поділити у рівних частках між сторонами, визначивши по 106 565 грн. 30 коп. (по 3 850 доларів США) боргу за кожним, а також нараховану пеню.

Крім того, за час спільного шлюбу сторонами 15.10.2016 року був придбаний транспортний засіб BMW 2000 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 . Оформлений вказаний транспортний засіб був на відповідачку, а тому остання і не зазначила його в списку спільно сумісного майна, і даний автомобіль не був поділений між подружжям.

Враховуючи, що вказаний транспортний засіб не був поділений при розгляді справи 510/2290/20, відповідачка приховала даний факт, а також те, що даний автомобіль є неподільним, оформлений на відповідачку, вона ним користується та не бажає добровільно здійснити його розподіл, необхідно на сьогоднішній час стягнути вартість половини частки даного автомобіля на користь позивача.

Також відповідачем при розподілі спільно сумісного майна був прихований факт наявності банківського вкладу у АТ «Мегабанк» у розмірі 100 000 грн.

Банківський вклад (грошові кошти були спільним майном подружжя) був оформлений на відповідачку - ОСОБА_2 за час шлюбу. Але потім без відома позивача відповідачка переуклала договір банківського строкового вкладу на свою доньку - ОСОБА_4 .

24 квітня 2020 року грошові кошти в розмірі 100 000 грн. разом з нарахованими процентами за весь цей період були зняті відповідачем. Станом на 24 квітня 2020 року позивач разом з відповідачкою вже проживали окремо, шлюбних відносин не підтримували, спільного бюджету не мали, спільного господарства не вели, через що у червні 2020 року відповідачка подала вже позов про розлучення, тому відповідно до ст. 61 СК України, зазначені кошти є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 13.08.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

25.09.2024 представником відповідачки адвокатом Корнієнко Н.В. подано відзив на позовну заяву, у якому вказала, що з 23 червня 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, хоча жили цивільним шлюбом з 2004 року. В березні 2004 року позивач розірвав шлюб з першою дружиною. Після чого його донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перестала спілкуватися з батьком, позивачем, до середини 2010 року. З 1999 року позивач став займатися бізнесом прийом метала, вторинної сировини. Він купив площадку для займання бізнесом за адресою: місто Балаклія, вулиця Новоселівка, 3. Працював він по чорному та кольоровому металу. Окремо: скло, макулатура, пляшка пластикова, пляшка скло. Офіційно був зареєстрований як прийом пляшок, вторсировини. Неодноразово ОСОБА_1 притягувався до адміністративної відповідальності за незаконний прийом металу. Так він працював з 1999 по 2018 рік.

В 2006 році на зароблені гроші від бізнесу вони купили старий будинок з земельною ділянкою. В 2009 році був побудований новий будинок на придбаній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 . В 2009 році вони перейшли жити до будинку. Відповідачка та позивач зареєструвалися в будинку 3 вересня 2009 року. При будуванні будинку були використані труби, арматура, скляні пляшки на підлогу, ворота на гараж, стовпи на паркан з площадки по прийому металобрухту.

В 2008 році мати ОСОБА_1 подарувала йому будинок. Декілька років там жили квартиранти, а в 2013 році він продав цей будинок за 25 тис доларів, а по документам це договір дарування знову.

15 жовтня 2016 року позивач переоформлює на ім`я відповідачки спірний автомобіль марки BMW 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Документи на автомобіль, сам автомобіль після розірвання шлюбу знаходяться в користуванні позивача. Його право на користування автомобілем, як після розірвання шлюбу, так і після звернення до суду про поділ спільного майна подружжя та винесення рішення суду та в теперішній час вона не порушувала.

Вказала, що гроші позивач ніколи ні у кого не позичав, в тому числі і у дочки ОСОБА_3 , навпаки, у нього багато хто займав гроші і всі під проценти.

В 2006 році позивач попросив відповідачку, щоб вона звільнилася з роботи, займалася домашнім господарством. Вона допомагала йому в бізнесі, сортувала плішку, вивантажувала з машини пусту тару, грузила повні ящики на машини, працювала по прийому металобрухту та вторинної сировини. Доступу до грошей та сімейного бюджету вона ніколи не мала.

Щодо вимог про невиконане зобов`язання за договорами позики від 18.10.2006 та від 04.04.2017 та поділу коштів у рівних частках зазначила, що вважає, що таку схему міг придумати тільки позивач зі своєю донькою, ОСОБА_3 . Про всі ці схеми, про те, що він начебто займав гроші, відповідачка дізналася тільки з позовної заяви. Позивач уникаючи рівнозначного розподілу спільного майна, намагається покласти на неї «вигадані» ним боргові зобов`язання.

В позові ОСОБА_1 зазначив, що кошти були використані в інтересах сім`ї для будівництва будинку та для придбання квартири в 2017 році, що не відповідає дійсності. До позовної заяви додає акт опитування від 28.05.2024 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Це родичі його першої дружини, яким він неодноразово займав гроші під розписку. Окрім того, вони підтверджують той факт, що позивач розібрав свій будинок в селі Первомайське, Балаклійського району і вони допомагали завантажувати на машину наступні будматеріали: Цеглу білу 7600 шт.; Цеглу червону 3800 шт.; Шлакоблок -2200 шт.; Шифер 100 шт.; Камінь бут 14 м3; ліс дошку -14 складометрів; труби для опалювання 26 метрів; радіатори опалення 8 шт.; металевий куток 20 м; віконні блоки 6 шт.

Тобто, майже всі будматеріали для будівництва будинку були не придбані за кошти, а були використані для будівництва нового будинку. Сам старий будинок був придбаний згідно договору купівлі продажу від 23.10.2006 за 8641 грн.

Зазначила, що ніяких боргів перед ОСОБА_3 не було та головне, якщо б вони і були, то позивач не надав доказів отримання коштів в інтересах сім`ї. Правочини від 18.10.2006 та від 04.04.2017 не підтверджують тих обставин, що кошти, які одержані на його виконання, були реально витрачені на придбання майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Крім того, своєї згоди на укладання договорів займу відповідачка не надавала.

Щодо вимог про визнання грошових коштів у сумі 100 000 грн., розміщених відповідачкою за договором банківського вкладу на банківському рахунку в AT «Мегабанк» спільною сумісною власністю вказала, що з 2007 року ОСОБА_1 неодноразово укладав договору банківського вкладу, у тому числі і на відповідачку. По закінченню договору банківського вкладу 24.04.2020 вона зняла кошти в розмірі 100 тис. гривень. ОСОБА_1 також зняв кошти в сумі 200 тис. гривень. На її доньку від першого шлюбу ОСОБА_8 кошти він не клав.

Зазначила, що згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», пунктом 24 передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Тобто, на час розгляду справи немає вкладів в АТ «Мегабанку» ані у відповідачки, ані у позивача.

Позов визнає тільки в частині визнання транспортного засобу - автомобіль BMW 2000 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю відповідачки та позивача.

Що стосується боргових зобов`язань по виконавчому листу № 1-0807/20, виданому 09.10.2020 зазначила, що 25.11.2020 року була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 суми 1091118,90 гривень. Тобто, про порушення свого права на пред`явлення позову до відповідачки на частини суми виконавчого провадження від дізнався 25.11.2020. В той час, як з позовом він звернувся 22 липня 2024 року, тобто через три роки вісім місяців, з пропуском строку позовної давності на 8 місяців.

08.02.2021 Балаклійський районний суд прийняв рішення про поділ спільного майна подружжя. Під час розгляду справи позивач не скористався свої правом звернення до суду з зустрічним позовом до відповідачки.

Тому заявляє про закінчення строків позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом, окрім визнання автомобіля BMW 2000 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю (т. 1 а.с. 97-100).

Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 16.10.2024 клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, клопотання представника відповідачки задоволено частково; витребувано у АТ «Мегабанк» (приміщення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб): інформацію про існування договорів банківського строкового вкладу у АТ «Мегабанк» та його філіях) (особливо в м. Харкові, вул. Алчевських, 30) до 20.12.2018, відкритих ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_3 ), вказавши термін укладення таких договорів, суму банківського вкладу та чи був укладений такий договір на користь третьої особи; завірені належним чином договори банківського строкового вкладу, відкритого ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_3 ) за період з 2006 по 31.12.2020; інформацію про розмір нарахованих процентів за кожним договором банківського строкового вкладу, відкритих ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_3 ) за період з 2006 по 30.12.2020; інформацію про те, ким та коли був отриманий банківський вклад та проценти за користування банківським вкладом відповідно до укладених договорів із ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_3 ) та їх розмір; інформацію про існування договорів банківського вкладу в АТ «Мегабанк» та його філіях, відкритих ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_4 ) за період з 2006 по 31.12.2020 та чи зараховувались проценти на депозити; в іншій частині клопотання представника відповідачки відмовлено.

16.10.2024 представником позивача адвокатом Головашич Ю.О. через «Електронний суд» подано заяву щодо строків звернення до суду де зазначила, що строк позовної давності не є пропущений, так як рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 08.02.2021 по справі № 610/2290/20 позивачем було отримано в вересні 2023 року, але якщо суд дійде висновку, що строк все ж таки є пропущений, то враховуючи вищенаведені обставини, просила визнати причини пропуску такого строку поважними (т. 1 а.с. 117-119).

09.12.2024 представником відповідачки адвокатом Корнієнко Н.В. подано заяву про застосування строків позовної давності (т. 1 а.с. 139-140).

11.12.2024 представником позивача адвокатом Головашич Ю.О. через «Електронний суд» подано заяву щодо застосування строків позовної давності, у якій вказала, що посилання представника відповідача на те, що позивач повинен був звернутися на протязі 3-х років з моменту набрання чинності рішення про розірвання шлюбу, а саме: з 15.12.2020 не заслуговує на увагу та суперечить ч. 2 ст. 72 СК України. Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 12.11.2020 по справі № 610/1306/20 шлюб між сторонами було розірвано. 08.02.2021 у Балаклійський районний суд Харківської області по справі № 610/2290/20 розподілив спільне сумісне майно між сторонами (за позовом ОСОБА_2 , тобто остання звернулася щодо поділу того майна, яке було спірне з ОСОБА_1 ), інше майно розподілене не було. Тобто, відбулося часткове розподілення спільно сумісного майна сторін. Дана справа розглядалася без участі позивача. Повний текст рішення був складений 11 лютого 2021 року. Рішення набрало законної сили 16 березня 2021 року. Через погіршення стану свого здоров`я, 27.05.2021 року позивачу було проведено операцію - стентування гепатікохоледоху, тобто мало місце оперативне втручання. Рішення в повному тексті позивач отримав значно пізніше, у кінці вересня 2023 року на підставі поданої письмової заяви про його видачу. Надане стороною відповідача повідомлення про вручення як доказ того, що рішення про розподіл спільно сумісного майна позивач отримав 13.02.2021 не може бути взяте до уваги, адже підпис не відповідає дійсному підпису позивача, та не зазначено хто його отримав, тобто відсутнє прізвище, ім`я та по батькові особи, яка отримала кореспонденцію згідно наданого повідомлення про вручення. Позивач 13.02.2021 рішення суду не отримував. Рішення про розподіл спільно сумісного майна подружжя не може слугувати точкою відліку 3-х річного строку, адже дане рішення не підтверджує той факт, що у відношенні іншого майна та подружніх грошових зобов`язань між сторонами існував спір. Відповідачка обіцяла позивачу, що автомобіль BMW 2000 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , перепише на позивача, а свою частку даного авто врахує в якості часткового погашення їх спільного грошового зобов`язання, та в подальшому брати участь у його виплаті. Також відповідачка обіцяла юридично вирішити питання щодо переоформлення поділеного вже будинку і квартири таким чином, щоб у кожного у власності була квартира або будинок, а не по 1/2. Наприкінці 2023 року позивач, звернувшись до відповідача, поцікавився, коли ж все таки відповідач дотримається своєї обіцянки, але чіткої відповіді не було, а в подальшому взагалі отримав категоричну відмову, в результаті чого позивач саме тоді дізнався про порушення своїх прав.

Крім того, вказала, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який триває на теперішній час. На початку березня 2022 року на територію Балаклійської громади увійшли війська рф, була масова евакуація населення. З березня 2022 року по 09.09.2022 року м. Балаклія була в окупації. Весь час окупації позивач знаходився в м. Балаклія, у своєму будинку, а тому життя його було «паралізоване», виїхати в цей період фізично було не можливо. 08.09.2022 до м. Балаклія ввійшли українські війська та місто було деокуповане. В подальшому відбувалася зачистка міста та всієї громади, розмінування території. Тобто, з початку березня 2022 року по 08.09.2022 року (понад 6 місяців) позивач знаходився в окупації у своєму рідному місті. Вся територія Балаклійської громади згідно переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджена Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309 (із змінами відповідно Наказу 224 від 17 серпня 2023 року) входить до зазначеного переліку територій з 12.09.2022 року і перебуває в такому ж статусі і до сьогоднішнього часу. Тому, враховуючи вищенаведені події та їх наслідки в подальшому об`єктивно перешкоджали позивачу на звернення з даним позовом до суду.

Зазначила, що 07.03.2024 позивачу була проведена операція. Тому, якщо навіть рахувати 3-річний термін з моменту ухвалення рішення про розподіл спільно сумісного майна подружжя, а саме з 08.02.2021, то 3-річний строк закінчується 08.02.2024, але якщо врахувати 6 (шість) місяців знаходження позивача в окупації, не враховуючи зачистку міста та його розмінування, що є поважною причиною, то кінечний термін слід рахувати 08.08.2024. Позов позивач подав 13.07.2024.

Таким чином, строк позовної давності, на думку позивача, не є пропущений, так як рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 08.02.2021 року по справі № 610/2290/20 позивачем було отримано в вересні 2023 року, про порушене своє право дізнався десь кінець 2023 року початок 2024 року, коли відповідач відмовилася виконувати свою обіцянку щодо поділу іншого майна подружжя та вирішувати питання з приводу грошових зобов`язань сторін.

Якщо суд дійде висновку, що строк все ж таки є пропущений, то враховуючи вищенаведені обставини, просила поновити строк на подачу даної позовної заяви, визнавши причини пропуску такого строку поважними (повномасштабне вторгнення рф на територію України, перебування м. Балаклії під окупацією з березня 2022 року по вересень 2022 року, знаходження позивача весь час в окупації) (т. 1 а.с. 157-163).

07.04.2025 від уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Мегабанк», на виконання ухвали суду від 16.10.2024, надійшла заява, у якій вказала, що на даний час АТ «МЕГАБАНК» перебуває в процесі припинення (ліквідації). 02.06.2022 Правлінням Національного Банку України прийнято рішення № 261-рш/БТ «Про віднесення АТ «МЕГАБАНК» до категорії неплатоспроможних» У подальшому, 21.07.2022 Правлінням Національного Банку України прийнято рішення № 362-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «МЕГАБАНК», на підставі якого виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 21.07.2022 № 506 «Про початок процедури ліквідації АТ «МЕГАБАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації АТ «МЕГАБАНК» з 22.07.2022 по 21.07.2025 включно. На виконання даної ухвали суду АТ «МЕГАБАНК» повідомляє наступне. Так, згідно облікових даних платіжних систем банку в Балаклійському ТВБВ АТ «МЕГАБАНК» за період з 2006 р. по 31.12.2020 на ім`я ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) було відкрито договори банківського строкового вкладу, перелік яких міститься в додатку 1 до даного інформаційного листа. У зазначеному додатку міститься запитувана судом інформація щодо терміну укладення таких договорів, сум банківського вкладу, розмір нарахованих процентів за кожним договором банківського строкового вкладу, інформацію про те, ким та коли був отриманий банківський вклад та проценти за користування банківським вкладом відповідно до укладених договорів та їх розмір. З приводу запитуваних договорів банківського строкового вкладу, відкритого ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_3 ) за період з 2006 р. по 31.12.2020 зазначили, що станом на теперішній час серед наявних архівних справ банку дані договори відсутні. Під час запровадження процедури припинення банку (тимчасової адміністрації) вони не були передані колишніми працівниками Балаклійського ТВБВ банку уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів на здійснення тимчасової адміністрації АТ «МЕГАБАНК». Додатково повідомили, що згідно облікових даних платіжних систем АТ «МЕГАБАНК» у банку міститься інформація про договори банківського строкового вкладу, відкриті на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) протягом періоду з 2006 р. по 31.12.2020, по яким банком було нараховано та виплачено відсотки згідно умов цих договорів (т. 1 а.с. 223-226).

24.04.2025 представником відповідачки адвокатом Корнієнко Н.В. подано додаткові пояснення, які консолідуються з викладеними нею запереченнями у відзиві на позовну заяву (т. 1 а.с. 227-228).

12.05.2025 представником позивача адвокатом Головашич Ю.О. через Електронний суд подано уточнення позовної вимоги щодо розподілу банківського вкладу, а саме: визнати грошові кошти у сумі 100 000 грн., розміщених відповідачем, ОСОБА_2 , за договором банківського вкладу на банківському рахунку від 24.06.2019 № 21201-509К/2019 в АТ «Мегабанк» спільною сумісною власністю позивача, ОСОБА_1 , та відповідача, ОСОБА_2 ; стягнути з відповідача, ОСОБА_2 , на користь позивача, ОСОБА_1 , половину банківського вкладу, розміщеного відповідачем, ОСОБА_2 , за договором банківського вкладу від 24.06.2019 року № 21201-509К/2019 в АТ «Мегабанк» у розмірі 50 000 грн., а також половину виплачених процентів за період з вересня 2019 року по 24.04.2020 року в розмірі 4 715 грн. 24 коп (т. 1 а.с. 235-245).

24.06.2025 представником відповідачки - адвокатом Корнієнко Н.В. подані додаткові пояснення, у яких посилалась на практику Верховного Суду щодо поділу спільного майна подружжя, а також вказала, що спірний автомобіль перебуває у користуванні позивача, тому він повинен сплатити відповідачці кошти за частину зазначеного автомобіля.

Щодо вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частини грошових коштів за договором банківського вкладу на банківському рахунку в АТ «Мегабанк» у сумі 50 тисяч гривень на половину нарахованих процентів зазначила наступне.

24.06.2019 відповідачка поклала в банк 100 000 гривень з нарахуванням процентів щомісячно. Кошти з банку вона забрала 24.04.2020. З заявою про розірвання шлюбу вона звернулася до суду 5 червня 2020 року. Вважає, що грошові кошти були зняті під час спільного проживання, а тому вони не можуть бути предметом поділу в цьому позові.

Представник позивача адвокат Головашич Ю.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Зазначила, що дійсно спірний автомобіль перебуває у користуванні позивача.

Представник відповідачки адвокат Корнієнко Н.В. у судовому засіданні позов визнала частково щодо спільною сумісною власністю автомобіля, в іншій частині позовних вимог просила відмовити з підстав зазначених у відзиві та додаткових поясненнях.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідачки, дослідивши письмові докази, надані в обґрунтування позову, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до положень частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судовим розглядом встановлено, що 23 червня 2006 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_5 (т. 1 а.с. 26).

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 12.11.2020 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (т. 1 а.с. 27).

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 12.11.2020 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено; визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :00:021:0069, площею 0,1000 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :00:021:0070, площею 0,0471 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 48,9 кв.м, житловою площею 25,2 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в сумі 2200,00 грн (т. 1 а.с. 48-50).

Відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Щодо позовних вимог в частині невиконаного зобов`язання за договорами позики від 18.10.2006 та від 04.04.2017, та поділу коштів у рівних частках, суд зазначає наступне.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 01.10.2020 по справі № 1-0807/20 заяву ОСОБА_3 про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при товарній біржі «Санвест» від 7 серпня 2020 року у складі судді Санжаревського І.А. по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договорами позики задоволено.

Видано виконавчі листи на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при товарній біржі «Санвест» від 7 серпня 2020 року у складі судді Санжаревського І.А. по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договорами позики.

Як убачається з вказаного рішення, рішенням Постійно діючого третейського суду при товарній біржі «Санвест» від 7 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені в повному обсязі: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за неповернуту позику за договором від 18.10.2006 року в розмірі 10 800 доларів США, що згідно курсу НБУ (27,6793/дол.США) станом на 07.08.2020 року становить 298 936,44 грн; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму штрафу за договором від 18.10.2006 року за період з 29.07.2019 по 27.07.2020 в розмірі 39 420 доларів США, що згідно курсу НБУ (27,6793/дол.США) станом на 07.08.2020 року становить 1 091 118,00 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за неповернуту позику за договором від 04.04.2017 року в розмірі 7 700 доларів США, що згідно курсу НБУ (27,6793/дол.США) станом на 07.08.2020 року становить 213 130,61 грн; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму пені за договором від 04.04.2017 року за період з 04.04.2020 до 27.07.2020 в розмірі 365,22 доларів США, що згідно курсу НБУ (27,6793/дол.США) станом на 07.08.2020 року становить 10 109,03 грн; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 третейський збір в розмірі 8 400 грн (т. 1 а.с. 52-54).

Як зазначив позивач, вказані кошти ним було взято в позику у ОСОБА_3 за договорами позики від 18.10.2006 та від 04.04.2017 для придбання житлового будинку, квартири та земельних ділянок (які за рішенням суду від 08.02.2021 визнанні спільним майном подружжя та визнано право власності на частку за відповідачкою ОСОБА_2 ), а також для здійснення будівництва та ремонту нового житлового будинку, який побудований після знесення старого будинку, та для вирішення інших побутових потреб сім`ї подружжя, тому останній просив визнати борг за вказаним договором спільним боргом подружжя та здійснити його поділ.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18 та постанові Верховного Суду від 2 червня 2022 року у справі № 640/1846/19.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Верховного Суду від 24 травня 2022 року у справі № 333/911/20 (провадження № 61-19899св21) вказано, що: «норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України). Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї з набуттям майна у спільну сумісну власність, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

За таких обставин суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору».

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2022 року у справі № 569/7165/19 (провадження № 61-3152св22).

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Особливості дрібного побутового договору визначені у частині першій статті 31 ЦК України, за змістом якої правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин різні межі вартості.

За загальним правилом такий правочин (дрібний побутовий) має повністю виконуватися сторонами в момент його вчинення, а тому він може вчинятися або усно (частина перша статті 205 ЦК України), або шляхом здійснення конклюдентних дій (частина друга статті 205 ЦК України).

З ознак дрібного побутового правочину можна виділити: 1) безпосередня спрямованість на задоволення потреб громадянина; 2) моменти укладення та виконання як правило збігаються, або слідують один за одним; 3) невисока вартість.

Для визначення вартості вчинюваного одним з подружжя правочину (договору позики), з метою його кваліфікації як такого, що виходить за межі дрібного побутового та укладений щодо цінного майна, що у свою чергу потребувало б письмової згоди іншого з подружжя, слід враховувати конкретну межу, встановлену законодавцем у частині першій статті 1047 ЦК України, та брати за основу неоподатковуваний мінімум доходів громадян, перевищення десятикратного розміру якого обумовлює обов`язковість укладення договору позики в письмовій формі.

У частині першій статті 1047 ЦК України законодавець пов`язав обов`язковість укладення договору позики у письмовій формі з умовою, коли його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткового мінімуму доходів громадян, а отже логічним є висновок, що згода іншого з подружжя на укладення такого договору має надаватись також письмово.

Даний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19, провадження № 14-94цс21.

З ухвали Харківського апеляційного суду від 01.10.2020 убачається, що ОСОБА_1 станом на 20.10.2020 має заборгованість за договором позики від 18.10.2006 на суму 10800 дол. США, за договором позики від 04.04.2017 на суму 7700 дол. США які, враховуючи встановлений законом прожитковий мінімум на 2006, 2017 роки, виходять за межі дрібного побутового правочину.

Перебування сторін на час укладення договору позики у зареєстрованому шлюбі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд постанові від 15 грудня 2021 року у справі № 205/4616/15-ц та у постанові від 31 січня 2023 року у справі № 369/1229/20.

Представник відповідачки в судовому засіданні зазначила, що ОСОБА_2 своєї згоди на укладання спірних договорів позики не надавала та в цьому не було потреби.

Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 була обізнана про договори позики та не заперечувала проти таких позик, а також те, що кошти отримані ОСОБА_1 за договорами позики, останнім використані та витрачені в інтересах сім`ї, не надано.

Таким чином, ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів про укладення договорів позики в інтересах сім`ї та використання отриманих позичальником у борг грошових коштів за цими договорами для задоволення потреб сім`ї, а саме для придбання спірних житлового будинку, земельних ділянок та квартири, а також, те що ОСОБА_2 давала згоду на укладення таких договорів.

Отримуючи в позику грошові кошти без згоди другого з подружжя, що не підтверджено згодою ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 стає учасником зобов`язальних правовідносин, особисто відповідає за повернення грошових коштів реально чи особистим майном.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, у постанові Верхового Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 133/9228/14ц, у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2023 року у справі № 466/10235/18, у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 947/31704/19.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині є недоведеними та задоволенню не підлягають.

Щодо вимог про визнання транспортного засобу автомобіль BMW 2000 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1 , та відповідача ОСОБА_2 , стягнення з відповідача ОСОБА_2 грошової компенсації за 1/2 частину вказаного автомобіля, суд приходить до наступного.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами у справі те, що в період шлюбу, а саме 15.10.2016 сторонами був придбаний автомобіль BMW 2000 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я відповідачки ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 57, 58).

Зазначеним автомобілем на теперішній час користується позивач ОСОБА_1 .

Згідно довідки ФОП ОСОБА_9 №0414/24-1, що діє на підставі сертифікату № 35/2024 від 16.01.2024, вартість автомобіля BMW 2000 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , становить 322964,00 грн. (т. 1 а.с. 59-70).

В рамках поділу спільного майна подружжя позивач просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію вартості спільного майна подружжя, а саме: вартості 1/2 частки автомобіля марки BMW 2000 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 161482,00 грн.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст.372 ЦК України.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Приписами ст.63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Презумпція спільності права власності на майно набуте подружжям у шлюбі, може бути спростована одним із подружжя, на якого і покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції.

В даному випадку, сторони визнають, що спірне майно придбане за спільні кошти в період шлюбу.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні норми містить частина друга статті 372 ЦК України.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст.69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, ч.2 ст.71 СК України) або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України).

Отже, ст.60 СК України та ст.368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Викладене узгоджується із правовими позиціями, висловленими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Зазначена норма не забороняє подружжю припинити право спільної сумісної власності подружжя на це майно і встановити право спільної часткової власності подружжя на нього відповідно до ст.64 СК України.

Зі змісту п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» убачається, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Таким чином, суд доходить висновку, що спірний автомобіль марки BMW 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за відповідачкою ОСОБА_2 , є неподільною річчю, та на теперішній час перебуває у користуванні позивача ОСОБА_1 (що не заперечується сторонами), набутий у власність сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти, вони не домовились про порядок його поділу в натурі, а тому суд вважає за необхідне визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу, а саме: по частині за кожним.

Щодо позовних вимог про визнання грошових коштів у сумі 100 000 грн., розміщених відповідачем, ОСОБА_2 , за договором банківського вкладу на банківському рахунку від 24.06.2019 року № 21201-509К/2019 в АТ «Мегабанк» спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 ; стягнення з відповідачки ОСОБА_2 половину банківського вкладу розміщеного відповідачем за договором банківського вкладу від 24.06.2019 № 21201-509К/2019 в АТ «Мегабанк», а також половину виплачених процентів, суд зазначає наступне.

З додатку № 1 інформаційного листа, наданого 07.04.2025 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Мегабанк», на виконання ухвали суду від 16.10.2024, убачається, що 24.06.2019 в АТ «Мегабанк» ОСОБА_2 уклала договір банківського вкладу № 21201-509К/2019 строком по 24.04.2020 на суму 100 000грн, нараховані відсотки складали 14643,61 грн, загальна сума виплачених відсотків по вкладу (після утримання податків) 11788,12 грн, 24.04.2020 вклад отримано в касі відділення банку особисто ОСОБА_2 , відсотки по вкладу зараховувались на поточний рахунок ОСОБА_2 (згідно умов договору помісячно, протягом дії договору), станом на дату отримання вкладу відсотки виплачено банком повністю.

Також з вказаного листа убачається, що договори банківського строкового вкладу, відкритих ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_3 ) за період з 2006 р. по 31.12.2020 станом на теперішній час серед наявних архівних справ банку дані відсутні. Під час запровадження процедури припинення банку (тимчасової адміністрації) вони не були передані колишніми працівниками Балаклійського ТВБВ банку уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів на здійснення тимчасової адміністрації АТ «МЕГАБАНК» (т. 1 а.с. 226).

Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» убачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Враховуючи, що на час розгляду справи відсутні договори банківського строкового вкладу та грошові кошти на банківських рахунках, відкритих ОСОБА_2 у АТ «Мегабанк», тому в цій частині позов не підлягає задоволенню.

Під час розгляду справи представником відповідачки адвокатом Корнієнко Н.В. заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, який тривав до 30 червня 2023 року.

Законом України від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Крім того на підставі п. 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції з 17 березня 2022 року) вбачається, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Так у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України згідно із Указом Президента України «Про ведення воєнного стану в Україні» № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 5-30 год. 24 лютого 2022 року, який діє до теперішнього часу.

Врахувавши наведені норми, а також те, що позовна давність щодо вимог про поділ майна, заявлених після розірвання шлюбу, застосовується судом за загальним правилом відповідно до ЦК, то суд дійшов переконання, що для заявлених ОСОБА_1 позовних вимог строки позовної давності не спливли, оскільки Законами України були внесені зміни до ЦК щодо продовження строків за ст. 257 ЦК на час дії карантинних обмежень, які почали діяти з 12 березня 2020 року, тобто за вісім місяців до розірвання шлюбу між сторонами (12.11.2020), а також на час введеного в Україні воєнного стану, який досі триває в країні.

Також судом було враховано, що визначена ч. 2 ст. 72 СК позовна давність обчислюється саме від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Так за п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Таким чином суд дійшов переконання, що до заявлених позовних вимог не підлягають застосуванню положення ч. 4 ст. 267 ЦК, оскільки строки, визначені ч. 2 ст. 72 СК, не були пропущені.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1614,77 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 137, 139, 141, 206, 258, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину транспортного засобу - автомобіль BMW 740, 2000 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1614,77 (одну тисячу шістсот чотирнадцять грн 77 коп.) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складено 08 липня 2025 року.

Суддя В.М. Тімонова