Провадження № 22-ц/812/1069/25 Суддя першої інстанції Костюченко Г.С.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 червня 2025 року м. Миколаїв Справа № 489/6438/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Лівшенку О.С.,

за участі позивачки ОСОБА_1 ,

представника відповідача Приземного С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця ОСОБА_2 , на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2025 року, повне судове рішення складене 22 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Костюченка Г.С., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та пені по сплаті аліментів,

В С Т А Н О В И В:

25 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та пені по виплаті аліментів.

Позов обґрунтовано тим, що 22 лютого 2012 року була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 44218070, на основі виконавчого листа, виданого 22 лютого 2012 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 у розмірі 1 500 грн щомісячно, починаючи з 27 вересня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2020 року, був змінений спосіб стягнення аліментів з 1 500 гривень на 1/4 частину його доходів, виконавчий лист відкликано та закінчено виконавче провадження у зв`язку з відкликанням виконавчого листа.

У виконавчому провадженні № 44218070 залишилась заборгованість по аліментам в сумі більше 82 354 грн, яку Ірпінський відділ державної виконавчої служби не стягує, оскільки закінчив виконавче провадження.

В той же час державний виконавець Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва, який відкрив виконавче провадження на підставі нового виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва у справі № 489/4106/20, почав нараховувати заборгованість по аліментам з 06 травня 2021 року та відмовляється стягувати заборгованість по аліментам, що утворилась за період до 06 травня 2021 року.

Постановою від 06 вересня 2022 року виконавче провадження № 66954938 закінчено у зв`язку з досягненням дитиною 18-ти років та погашенням заборгованості по аліментам боржником після 06 травня 2021 року.

В наслідок чого залишилась несплачена заборгованість по аліментам у розмірі 82 354.83 грн.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість по виплаті аліментів за період з 01 червня 2019 року по 01 квітня 2021 року на загальну суму 82 354.83 грн та стягнути з відповідача на свою користь пеню за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 82 354,83 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що суд вирішує питання стягнення заборгованості за аліментами лише в разі спору про її розмір, при відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості.

Оскільки стягнення заборгованості по аліментах, як самостійний предмет позову при наявності виконавчого листа про стягнення аліментів, не передбачений нормами матеріального права, а порядок стягнення аліментів та заборгованості за ними проводиться в порядку статей 194, 195 СК України та статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», тому позовні вимоги в частині стягнення із відповідача заборгованості по аліментах задоволенню не підлягають.

Позивачка відкликавши виконавчий лист по стягненню аліментів, здійснила своє волевиявлення по закриттю виконавчого провадження, до того ж з дня винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 25 жовтня 2021 року № 44218070 та до моменту пред`явлення позовної заяви до суду 25 серпня 2024 року, зі скаргою на дії ДВС не зверталась, у позивачки були відсутні будь які майнові претензії до відповідача щодо сплати заборгованості із аліментів.

Отже, суд приходить до висновку, що в поведінці відповідача, не вбачається свідомого та навмисного умислу ухилення від сплати аліментів, а тому відсутні підстави для нарахування пені за прострочення сплати аліментних платежів за визначений період.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця- ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості по аліментами державні виконавчі служби, які провадили виконавчі провадження закінчили виконавчі провадження і іншого шляху захистити права позивачки немає крім судового. Крім того, позивачка просила суд стягнути пеню за прострочення сплати аліментів з відповідача, який знав про наявність заборгованості, але умисно її не виплатив.

Позивачка відкликала виконавчий лист у зв`язку з прийняття судом рішення про зміну способу стягнення аліментів. При цьому вона не заявляла про відсутність майнових претензій до відповідача, оскільки мала майнові претензії, існувала велика заборгованість по аліментам.

В даному випадку заборгованість по аліментам утворилась за період з червня 2019 року по квітень 2021 року, тобто до вступу у законну силу рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2020 року про зміну способу стягнення аліментів. І якби позивачка не подала заяву про відкликання виконавчого листа, це б зробив Ленінський районний суд м. Миколаєва, оскільки своїм рішенням він змінив спосіб стягнення аліментів і видав новий виконавчий лист.

Оскільки обидва виконавчі відділи (Ірпінський та ОСОБА_5 ) не стягнули заборгованість по аліментам, то єдиним способом захисту прав позивачки є стягнення їх на підставі судового рішення.

ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_6 , надав відзив на апеляційну скаргу.

В своєму відзиві відповідач зазначав, що апеляційна скарга є необґрунтованою, безпідставною, дублюючою позовну заяву та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2025 року є законним та обґрунтованим та підлягає залишенню без змін.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2012 року з ОСОБА_3 були стягнуті аліменти на користь ОСОБА_1 на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1 500 грн щомісячно, починаючи з 27 вересня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття.

На виконання цього судового рішення 22 лютого 2012 року була винесена постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження № 44218070.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2020 року, був змінений спосіб стягнення аліментів з 1 500 грн на 1/4 частку його доходів, виконавчий лист відкликано та закінчено виконавче провадження у зв`язку з відкликанням судом виконавчого листа.

В Ірпінському відділі державної виконавчої служби державний виконавець закінчила виконавче провадження у зв`язку з відкликанням виконавчого документу на підставі судового рішення та надала розрахунок заборгованості по аліментам станом на 27 листопада 2020 року (день ухвалення рішення суду першої інстанції).

У виконавчому провадженні № 44218070 залишилась заборгованість по аліментам в сумі більше 82 354.83 грн, яку Ірпінський відділ державної виконавчої служби не стягує, оскільки закінчив виконавче провадження.

В той же час державний виконавець Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва, який відкрив виконавче провадження на підставі нового виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва у справі № 489/4106/20, почав нараховувати заборгованість по аліментам з 06 травня 2021 року та відмовляється стягувати заборгованість по аліментам, що утворилась за період до 06 травня 2021 року.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення вищезазначеним вимогам закону відповідає не повною мірою.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині 1 та 2 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 2 статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із частиною 4 статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 СК України).

Частинами 1 та 2 статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини 1 статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 196 СК України. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. (постанова Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 359/240/21).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2012 року з ОСОБА_3 були стягнуті аліменти на користь ОСОБА_1 на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1 500 грн щомісячно, починаючи з 27 вересня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття.

22 лютого 2012 року на виконання зазначеного судового рішення державним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 44218070. Під час виконання судового рішення в Ірпінському відділі державної виконавчої служби державний виконавець обрахував заборгованість по сплаті аліментів станом на 27 листопада 2020 року у розмірі 82 354.83 грн.

Проте, виконавче провадження було закінчено у зв`язку з відкликанням виконавчого документу на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2020 року, яким було змінено спосіб стягнення аліментів з 1 500 грн на 1/4 частку.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що сума заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 82 354.83 грн, які стягувались примусово на підставі виконання рішення суду про стягнення аліментів, не може бути стягнута за позовом стягувача у позовному провадження, оскільки законодавцем передбачено інший порядок виконання судового рішення про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та стягнення заборгованості по сплаті аліментів.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки обидва виконавчі відділи (Ірпінський та Інгульський) не стягнули заборгованість по аліментам, то єдиним способом захисту прав позивачки є стягнення їх на підставі судового рішення не можуть бути взяті до уваги з огляду на таке.

Так, особа має право самостійно обирати способи захисту своїх прав та законних інтересів, а також несе відповідальність за наслідки такого вибору. Це означає, що людина може вирішити, як саме вона буде звертатися до суду або інших органів для відновлення порушених прав, і суд або інший орган повинен розглядати справу з урахуванням обраного способу захисту. Однак, цей вибір повинен відповідати законодавству, і особа несе відповідальність за те, щоб обраний спосіб був ефективним та законним.

Хоча особа має свободу вибору способу захисту, цей вибір не є безмежним. Обраний спосіб має бути законним, тобто відповідати чинному законодавству, і ефективним, тобто здатним забезпечити відновлення порушених прав.

Законодавство, зокрема, Закон України «Про виконавче провадження» визначає порядок виконання судового рішення, який не обмежує права стягувача. Це означає, що порядок виконання має бути таким, щоб забезпечити ефективне та своєчасне виконання судового рішення, не створюючи додаткових перешкод для стягувача, а також не порушуючи його прав.

Наближено до справи, яка переглядається, позивачка мала право оскаржити рішення суду першої інстанції від 27 листопада 2020 року в частині відкликання виконавчого листа, виданого на виконання судового рішення від 09 лютого 2012 року, або через гарантії можливості звернення до суду у разі порушення прав стягувача оскаржувати постанову державного виконавця про закриття виконавчого провадження у зв`язку з відкликанням виконавчого листа за судовим рішенням з підстав наявності заборгованості по сплаті аліментів на дитину. Однак позивачка не скористалась зазначеними способами захисту своїх прав.

Щодо дослідження питання стягнення пені за невиплачені аліменти, то колегія суддів вважає, що в даному випадку це не тільки міра відповідальності боржника, а з огляду на життєві обставини це інструмент забезпечення найкращих інтересів дитини, та з усвідомленням, що гроші на утримання дитини не є «статичною субстанцією». Це життєва необхідність для забезпечення гідного рівня життя дитини щодня, обов`язок щодо якої покладається рівною мірою на обох батьків. При цьому, у разі невиконання такого обов`язку, потреби дитини не припиняються, а продовжують існувати, та мають бути задоволені за рахунок батьків належним чином. Тож, пеня за несплачені аліменти є справедливим інструментом, який стоїть на варті поновлення найкращих інтересів дитини.

Як встановлено матеріалами справи заборгованість по аліментам у розмірі 82 354.83 грн, яку Ірпінський відділ державної виконавчої служби не визначив для стягнення в межах виконавчого провадження, відповідачем сплачена не була. Між тим, відповідач ОСОБА_3 , не сплачуючи аліменти на неповнолітнього сина, у розмірі визначеному судовим рішенням від 09 лютого 2012 року, знав про існування заборгованості та розумів про наслідки такої несплати у вигляді неустойки (пені).

Відповідачем ОСОБА_7 не надано доказів за правилами статей 77-80 ЦПК України, які б свідчили, що він, як платник аліментів, вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, тобто відповідач не довів відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 196 СК України.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції на виконання вищевказаних вимог закону, відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені, дійшов помилкового висновку, що заборгованість зі сплати аліментів утворилась не з вини ОСОБА_3 , оскільки стороною відповідача не спростовано презумпцію вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати. Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в порушення норм матеріального та процесуального права безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення пені за несплату аліментів, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні таких вимог скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення цих позовних вимог. В іншій частині оскаржуване рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

За приписами частин 1, 2 статті 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду першої інстанції з даним позовом, з врахуванням того що позивачка звернулась з ним через підсистему «Електронний суд», підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1 317.68 грн (164 709.66 грн х 1% = 1 647.10 грн; 1 647.10 грн х 0.8 = 1 317.67 грн).

За подання апеляційної скарги, з врахуванням того що позивачка звернулась з нею через підсистему «Електронний суд», необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 1 976.52 грн (1 647.10 грн (коефіцієнт 0.8 підлягає застосуванню одноразово, тобто розмір судового збору розраховується без врахування фактично сплаченого судового збору за звернення до суду першої інстанції) х 150% = 2 470.50 грн; 2 470.50 грн х 0.8 = 1 976.52 грн).

За результатами перегляду апеляційним судом рішення суду першої інстанції апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її позов було задоволено на 50%.

Оскільки ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях на підставі пункту 3 частин 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», то з ОСОБА_3 слід стягнути в дохід держави судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог та вимог апеляційної скарги в розмірі 1 647.10 грн (1 317.68 х 50% = 658.84 грн; 1 976.52 грн х 50% = 988.26 грн; 658.84 грн + 988.26 грн = 1 647.10 грн).

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2025 року в частині відмови у стягненні пені за прострочення сплати аліментів скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення цих вимог.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 82 354 грн 83 коп. пені за прострочення сплати аліментів на дитину ОСОБА_3 за період з червня 2019 року по квітень 2021 року.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 1 647 грн 10 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 26 червня 2025 року.