Справа № 203/422/25
Провадження № 2/0203/860/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2025 року Центральний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Єдаменко С.В.,

при секретарі Пархоменко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення заробітної плати,

встановив:

20 січня 2025 року позивачка звернулась до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська (нині Центральний районний суд міста Дніпра) з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення заробітної плати. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що тривалий час вона працювала у Військовій частини НОМЕР_1 . Наказом №316 від 18.10.2024 р. її було звільнено з 28 вересня 2024 року з виплатою компенсації за 193 дні невикористаних щорічних відпусток за робочий період протягом 2002 2024 років. З розрахунком при звільненні позивачка не згодна, пояснювала, що мала право на щорічну відпустку тривалістю 31 календарних дні, на підставі колективної угоди, на додаткові оплачувані працівникам з ненормованим робочим днем тривалістю до 7 календарних днів згідно з Орієнтовним переліком професій і посад працівників Збройних Сил України з ненормованим робочим днем, робота на яких дає право на щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці. За підрахунком позивачки, протягом 2002 2024 років нею не було використано загалом 258 календарних днів щорічних відпусток, а саме: 2002 21; 2003 22; 2005 24; 2006 16; 2007 16; 2008 2; 2013 4; 2014 22; 2015 8; 2019 31; 2020 18; 2021 31; 2022 5; 2023 16; 2024 14. Тому компенсація за дні невикористаних щорічних відпусток мала становити 299 378,04 грн, а з урахуванням вже сплаченої суми недоплата складає 75 424,70 грн. (за 65 днів). Крім того, позивачці не були компенсовані витрати на відрядження: з 22.02.2022 року по 25.02.2022 року витрати на проїзд: 553,33 грн. та 605,93 грн., на оплату вартості проживання у готелі: 2 175,00 грн., а загалом 3 334,26 гривень; з 20.10.2022 року по 23.10.2022 року 533,01 грн., на оплату вартості проживання у готелі: 1 010,00 грн., а загалом 1 543,01 грн.; з 20.09.2023 року по 22.09.2023 року витрати на проїзд: 1 422,67 грн. та 883,55 грн., на оплату вартості проживання у готелі: 1 632,00 грн., а загалом 3 938,22 грн. Загалом позивачка просила стягнути компенсації її витрат на відрядження в розмірі 11 815,49 грн., що складається з 3 000,00 грн. добових витрат та 8 815,49 грн. витрат на проїзд та на оплату вартості проживання у готелях. Загальна сума позовних вимог становила 87 240 грн. 19 коп. (а.с. а.с. 1 8).

Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 22 січня 2025 року відкрито провадження у цивільній справі та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом представників сторін (а.с. 69).

06 лютого 2025 року через підсистему Електронний суд відповідачем було надано відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначаючи, що ВЧ НОМЕР_1 позивачці нараховано та виплачеано при звільненні всі належні виплати, а саме, 244287.34 грн., в тому числі 223 953,34 грн. компенсації за всі дні (193 дні) невикористаних дні щорічних відпусток, а саме: 2002 рік 21 календарна доба; 2003 рік 22 календарні доби; 2005 рік 24 календарні доби; 2006 рік 7 календарних діб; 2007 рік 16 календарних діб; 2008 рік 2 календарні доби; 2013 рік 4 календарні доби; 2014 рік 22 календарні доби; 2015 рік 8 календарних діб; 2020 рік 18 календарних діб; 2021 рік 31 календарна доба; 2022 рік 5 календарних діб; 2023 рік 5 календарних діб; 2024 рік 8 календарних діб. З приводу тверджень позивачки про невиплату компенсаційних виплат за відрядження відповідач зазначав, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі, що підтверджують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), рахунків готелів (мотелів), страхових полісів тощо. Витрати у зв`язку з відрядженням, що не підтверджені відповідними документами (крім добових витрат), працівникові не відшкодовуються. Витрати у зв`язку з поверненням відрядженим працівником квитка на потяг, літак або інший транспортний засіб можуть бути відшкодовані з дозволу керівника підприємства лише з поважних причин, якщо на те були поважні причини (рішення про відміну відрядження відкликання з відрядження тощо), за наявності документа, що засвідчує вартість цих витрат. Звіт про використання коштів, виданих на відрядження, разом із підтвердними документами працівник зобов`язаний подати до закінчення п`ятого банківського дня, що настає за днем прибуття до місця постійної роботи. У зазначений строк також повертається сума надміру витрачених коштів. Оскільки позивачкою до військової частини НОМЕР_1 звіти про використання коштів на відрядження не надавалися, підстав для нарахування виплат немає (а.с. а.с. 72 73).

06 лютого 2025 року через канцелярію Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від представника позивачки надійшло клопотання про розподіл судових витрат, в якому він просив стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на правову допомогу в розмірі 4 000,00 грн. До клопотання додавались відповідні докази (а.с. а.с. 78 80).

В судове засідання 06 лютого 2025 року з`явились представники сторін. В судовому засіданні було задоволено клопотання представника позивачки про відкладення розгляду справи на 24 лютого 2025 року з метою надання можливості ознайомитись з відзивом на позовну заяву(а.с. 83).

24 лютого 2025 року через канцелярію Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від представника позивачки надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій зазначалось, що загальна кількість днів не використаних позивачкою відпусток становить 283 дні, тому сума недоплаченої відповідачем компенсації при звільненні за невикористану відпустку складає 104 434, 20 грн., а загальна сума, що підлягає стягненню з відповідача 116 249, 69 грн. (а.с. а.с. 87 90).

До заяви про збільшення позовних вимог додавались відповідні докази (а.с. а.с. 93 141).

В судове засідання 24 лютого 2025 року з`явились представники сторін. Судом було прийнято заяву про збільшення позовних вимог, у зв`язку з чим в судовому засіданні було оголошено перерву до 13 березня 2025 року (а.с. а.с. 145 146, дія № 12, дія № 13).

Судове засідання 13 березня 2025 року не відбулось у зв`язку із зайнятістю судді в іншому проваджені. Розгляд цивільної справи було відкладено на 09 квітня 2025 року (а.с. 149).

09 квітня 2025 року через підсистему Електронний суд від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких він зазначив, що відповідно до розрахункових листів військовою частиною НОМЕР_1 в період трудових відносин позивачці нараховано і виплачено відпускні за 499 календарних днів, а також за 21 календарних днів компенсації за не використані дні щорічної відпустки. Таким чином позивачці оплачено 520 календарних днів від нормативних 704 календарних днів. При звільненні позивачці додатково було нараховано і виплачено компенсацію за не використані дні щорічної відпустки за 193 календарних днів. Зважаючи на те, що з належних позивачці 704 днів відпустки їй вже було оплачено 520 днів, залишок становив 184 календарних дні. Військовою частиною НОМЕР_1 при звільненні позивачці компенсовано їй 193 календарних днів з належних 184 календарних днів, тобто мала місце переплата на 9 календарних днів. Виходячи з вище вказаного позовні вимоги позивачки в частині не повної виплати компенсації за не використані дні щорічної відпустки є необґрунтованими. З приводу вимог про стягнення компенсації за відрядження відповідач звертав увагу суду на положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України, згідно яких працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до матеріалів позовної заяви позивачка звернулася до відповідача із заявами про виплати на відрядження 10 вересня 2024 року, а до суду лише 20 січня 2025 року, тобто з пропуском встановленого строку (а.с. а.с. 152 154).

Також, відповідачем було надано додаткові докази на спростування заяви позивачки про збільшення позовних вимог (а.с. а.с. 157 177).

В судове засідання 09 квітня 2025 року з`явились представники сторін. Судом було розпочато розгляд цивільної справи по суті. Представник позивачки підтримав позовні вимоги в повному обсязі з мотивів, зазначених в позовній заяві та заяві та про збільшення позовних вимог. Представник відповідача заперечував проти позову з мотивів, зазначених у відзиві на позовну заяву та поясненнях. В судовому засіданні 09 квітня 2025 року було досліджено письмові докази та оголошено перерву до 02 травня 2025 року (а.с. а.с. 180 182).

18 квітня 2025 року через канцелярію Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від представника позивачки надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій зазначалось, що загальна кількість днів не використаних позивачкою відпусток, за які відповідачем не сплачено компенсацію при звільненні, складає 41 день, тому з відповідача слід стягнути 47 575, 58 грн. за невикористану відпустку, а загальна сума, що підлягає стягненню з відповідача має становити 59 391 грн. 07 коп. З приводу доводів щодо можливого пропуску строку звернення до суду, представник позивачки зазначав, що відлік цього строку для позивачки розпочався 26 жовтня 2024 року, коли вона одержала від відповідача розрахунковий лист і дізналася про порушення своїх прав (а.с. а.с. 185 188).

Судове засідання 02 травня 2025 року не відбулось у зв`язку із зайнятістю судді в іншому проваджені. Розгляд цивільної справи було відкладено на 29 травня 2025 року (а.с. 193).

Судове засідання 29 травня 2025 року не відбулось у зв`язку із зайнятістю судді в іншому проваджені. Розгляд цивільної справи було відкладено на 25 червня 2025 року (а.с. 196).

24 червня 2025 року через підсистему Електронний суд від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких він додатково зауважував, що військовою частиною НОМЕР_1 при виплаті позивачці компенсації за невикористані дні відпустки мала місце переплата за 9 календарних днів (а.с. а.с. 199 200).

В судове засідання 25 червня 2025 року з`явились представники сторін. Представник позивачки наполягав на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову.

В судовому засіданні 25 червня 2025 року суд перейшов на стадію ухвалення рішення.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

З грудня 1988 року позивач працювала у В/Ч НОМЕР_1 на різних посадах, зокрема з квітня 2008 року на посаді начальника адміністративної групи (наказ в/ч НОМЕР_1 № 80 від 14.04.2008 р.), з лютого 2016 року на посаді завідувача адміністративного відділення (наказ в/ч НОМЕР_1 № 27 від 01.02.2016 р.), з липня 2016 року на посаді начальника адміністративного відділення (наказ в/ч НОМЕР_1 № 164 від 12.07.2016 р.), з листопада 2019 року на посаді начальника відділення персоналу та стройове (наказ в/ч НОМЕР_1 № 2 від 29.11.2019 р.). Вказане підтверджується записами в її трудовій книжці, копія якої знаходиться в матеріалах цивільної справи (а.с. а.с. 32 36).

Наказом Військової частини НОМЕР_1 № 316 від 18.10.2024 року позивачку звільнено з 28 вересня 2024 року з посади начальника відділення персоналу та стройового з виплатою компенсації за всі дні невикористаних щорічних відпусток за робочий період протягом 2002 2024 років у кількості 193 календарних доби, а саме за: 2002 рік 21 календарна доба, 2003 рік 22 календарні доби, 2005 рік 24 календарні доби, 2006 рік 7 календарних діб, 2007 рік 16 календарних діб, 2008 рік 2 календарні доби, 2013 рік 4 календарні доби, 2014 рік 22 календарні доби, 2015 рік 8 календарних діб, 2020 рік 18 календарних діб, 2021 рік 31 календарна доба, 2022 рік 5 календарних діб, 2023 рік 5 календарних діб, 2024 рік 8 календарних діб. Вказане підтверджується копією наказу про звільнення (а.с. 48).

Усього позивачці при звільненні було нараховано 244 287 грн. 34 коп., в тому числі 223 953 грн. 34 коп. компенсації за дні невикористаної відпустки (а.с. 49).

Відповідно до ч. 7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України слідує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 82 КЗпП України до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 цього Кодексу), зараховуються час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Відповідно до абзацу першого пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно з абзацами першим, третім пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до абзаців третього, четвертого пункту 4 Порядку № 100, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки (пункт 7 Порядку № 100).

Суд враховує, що згідно наданих відповідачем копій наказів та розрахункових листів (а.с. а.с. 157 177 на зв.) в період з 20 грудня 2001 року по дату звільнення позивачка набула право на 704 дні відпустки (основної та додаткової). Вказана обставина визнається позивачкою.

Відповідач з посиланням на копії наказів та розрахункових листів (а.с. а.с. 157 177 на зв.) стверджує, що позивачка в період з 20 грудня 2001 року по дату звільнення використала 499 днів відпустки, а ще за 21 день отримала компенсацію. Надання за частину періоду роботи позивачки розрахункових листів, а не копій наказів, представник відповідача пояснював тим, що такі накази вилучені.

Позивачка, згідно уточнених позовних вимог, визнавала факт використання в період з 20 грудня 2001 року по дату звільнення 449 днів відпустки (а.с. а.с. 185 186)

При вирішенні вказаної розбіжності суд виходить з того, що відповідачем надані документи на підтвердження його розрахунку кількості днів не використаних позивачкою відпусток накази та розрахункові листи, згідно яких позивачка дійсно використала 499 днів відпусток. Позивачка не скористалась своїм правом особисто надати показання суду, коли дійсно вона перебувала у відпустках та в чому саме не відповідають дійсності відомості про відпуски, зазначені в розрахункових листах (а.с. а.с. 157 на зв. 158 на зв., 159 на зв., 160 на зв., 161 на зв. 162, 163, 164, 165, 166 167, 168, 169, 169 на зв., 170 на зв., 171 на зв. 172, 173, 174, 174 на зв., 175 на зв., 176 на зв., 177 на зв.). При цьому, питання щодо їх недопустимості як доказів учасниками справи не порушувалось, клопотання про дослідження доказів в оригіналах не заявлялось. В позовній заяві та наступних поясненнях позивачка кожного разу зазначала різні відомості про час свого перебування у відпустках в окремі роки.

За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку про те, що позивачка не довела належними та допустимими доказами недостовірність розрахунку відповідача щодо кількості днів не використаних позивачкою відпусток.

Щодо позовних вимог про компенсацію витрат на відрядження слід зазначити наступне.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі, що підтверджують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), рахунків готелів (мотелів), страхових полісів тощо. Витрати у зв`язку з відрядженням, що не підтверджені відповідними документами (крім добових витрат), працівникові не відшкодовуються. Витрати у зв`язку з поверненням відрядженим працівником квитка на потяг, літак або інший транспортний засіб можуть бути відшкодовані з дозволу керівника підприємства лише з поважних причин, якщо на те були поважні причини (рішення про відміну відрядження відкликання з відрядження тощо), за наявності документа, що засвідчує вартість цих витрат.

Звіт про використання коштів, виданих на відрядження, разом із підтвердними документами працівник зобов`язаний подати до закінчення п`ятого банківського дня, що настає за днем прибуття до місця постійної роботи. У зазначений строк також повертається сума надміру витрачених коштів.

Судом встановлено, що позивачкою до військової частини НОМЕР_1 звіти про використання коштів на відрядження у визначений строк без поважних не надавалися.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивачка звільнена від плати судового збору згідно п.1 ч. 1 ст. 5 закону України «Про судовий збір» та у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не стягуються і відносяться на рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 43, 124 Конституції України, ст.ст. 2, 18, 40, 492, 233, 235 КЗпП України, ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ст.ст. 137, 141, 173, 246, 270, 430 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення заробітної плати відмовити.

Сторони по справі:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 .

відповідач Військова частина НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня підписання його повного тексту.

Повний текст рішення підписано 09.07.2025 р.

Суддя С.В. Єдаменко