Справа № 644/4850/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року м. Харків

Індустріальний районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Сітало А.К.,

за участю секретаря Трач М.В.,

представника позивача адвоката Хрустовської О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання частково недійсним розпорядження про приватизацію та свідоцтва про право власності на житло,

у с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, який в подальшому неодноразово уточнювався його представником адвокатом Хрустовською О.П. та остаточно просив суд визнати Свідоцтво про право власності на житло реєстраційний номер НОМЕР_1 від 18.05.1999 року, відносно ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) частково недійсним в частині посвідчення права власності на квартиру АДРЕСА_1 , та поновити його право на приватизацію житла.

В обґрунтування позову зазначено, що він з 1998 року і по теперішній час постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 . За даною адресою зареєстрований з 2014 року. В 2011 році його батько ОСОБА_4 подав позовну заяву до Золочівської селищної ради Харківської області про визнання права власності на самочинне будівництво та просив визнати за ним право власності на житлові будинки: «А-1», «Б-1», та нежитлові будівлі та споруди, розташовані по АДРЕСА_2 .

В позовній заяві ОСОБА_4 вказав, що за вказаною адресою йому на праві власності належить земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,15 га. В 1995 році ним з відхиленням від проектної документації побудовано самовільно, без рішення виконкому та без оформлення технічної документації побудовані зазначені вище житлові та нежитлові будівлі та споруди.

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 14.11.2011 року позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені та визнано право власності на самочинно побудовані об`єкти нерухомості.

В даному будинку, на який за батьком позивача було визнано право власності, позивач проживав починаючи з 1998 року і проживає на теперішній час.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 18 травня 1999 року, виданого Центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, на підставі розпорядження від 18.05.1999 року, за № 33215, ОСОБА_2 та члени її сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 мають на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 . Вищезазначена квартира набута у власність на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

На момент приватизації вказаної вище квартири позивач не проживав у ній, згоду на приватизацію вказаної квартири не давав.

Відповідно до Довідки АТ «Державний ощадний банк України» від 03.05.2024, позивач є в списку громадян України, які мають право на приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_3 . Житловий чек не використано.

Приватизація зазначеної квартири порушує його права, оскільки позбавляє можливості отримати своє житло і провести його приватизацію.

Ухвалою суду від 28 червня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

У встановлений судом строк, відповідачем відзив на позов поданий не був.

Ухвалою від 29.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд.

У надісланих суду, представником відповідача Василенком І.Ю., письмових поясненнях зазначено, що відповідач заперечує проти задоволення позову, у зв`язку з їх безпідставністю.

На обґрунтування заперечень зазначено наступне. Харківська міська рада не порушувала права та інтереси позивача. Позивач не звертався до Харківської міської ради з питання внесення змін до виданого 18.05.1999 р. свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , а тому незрозуміло яким чином міська рада визначена відповідачем та яким чином Харківська міська рада порушила права позивача.

Свідоцтво про право власності на житло від 18.05.1999 р. № НОМЕР_1 видано Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради на підставі свого розпорядження від 18.05.1999 № 33215, та передбачених чинним на час видачі законодавством документів.

Таким чином, розгляд заяв із документами про внесення змін до свідоцтв про право власності на житло, видача їх дублікатів, які були оформлені органом приватизації Харківської міської ради, в тому числі і Свідоцтва про право власності на житло від 18.05.1999 № 7-99-174371 за адресою: АДРЕСА_4 , виданого власникам: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 на підставі розпорядження Центру (відділу) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради від 18.05.1999 №33215, належить до повноважень Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради. Однак Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради не є учасником розгляду справи №644/4850/24.

Приватизація квартири АДРЕСА_5 була здійснена на підставі первинних документів (заяви на приватизацію, довідки про склад сім`ї та займані приміщення) відповідно до Положення «Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово комунальному господарству від 15.09.1992 № 56.

На підставі наданих документів Центром (відділу) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради видано розпорядження від 18.05.1999 №33215 про передачу квартири АДРЕСА_5 , у спільну сумісну власність: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та оформлено свідоцтво про право власності на житло.

Позивачем не доведені та не підтверджені належними та допустимими доказами, що розпорядження міського центру (відділу) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради № 33215 від 18.05.1999 на час його видачі було прийнято з порушенням вимог законодавства України, з перевищенням компетенції та порушувало права позивача. Відповідно і відсутні підстави для визнання частково недійсним свідоцтва про право власності від 18.05.1999 реєстраційний № 7-99-174371, оскільки свідоцтво є похідним документом від розпорядження.

В судове засідання позивач, представник відповідача, треті особи не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від третіх осіб надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності та задоволення позову.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги та доводи наведені на їх обґрунтування підтримала у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи та наявні докази, суд вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 18 травня 1999 року, виданого Центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, на підставі розпорядження від 18.05.1999 року, за № 33215, ОСОБА_2 та членам її сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_6 . Вищезазначена квартира набута у власність на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до даних, які зазначені у паспорті позивача та у свідоцтві про право власності на житло № НОМЕР_1 від 18 травня 1999 року, позивач на час приватизації спірної квартири був неповнолітнім.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Частиною третьою статті 9 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Відповідно до ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Станом на час проведення приватизації спірної квартири, приватизація здійснювалася у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-XII від 19.06.1992 року та « Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56.

Згідно з приписами ч.ч.1,2 ст.8 Закону України «Про приватизацію житлового фонду» (в редакції на час приватизації спірної квартири), приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Згідно з «Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15 вересня 1992 року № 56., передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

Відповідно до п. п. 20-22 вказаного Положення, при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку), громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Таким чином, однією з обов`язкових умов для виникнення в мешканців квартири права на приватизацію квартири є їх звернення до органів приватизації.

Як вбачається з матеріалів справи, з заявою про передачу в спільну сумісну власність квартири за адресою: АДРЕСА_3 , до органу приватизації звернувся уповноважений власник ОСОБА_2 , членами сім`ї якої зазначені ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 .

Посилання позивача на недопустимість здійснення приватизації спірної квартири без погодження з ним, є безпідставними, оскільки при здійсненні приватизації спірної квартири органом приватизації були дотримані наведені вимоги діючого на той час законодавства, яке регулювало приватизацію державного житлового фонду.

Відповідно до ст. 60 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин), захист прав та інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень.

Згідно зі ст. 163 КпШС України, реєстрація народження провадиться за місцем народження дитини або за місцем проживання її батьків чи одного з них за письмовою або усною заявою батьків.

Згідно ст. 17 ЦК України (1963 року), визначено, що місцем проживання малолітніх, неповнолітніх, що не досягли 15 років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

Таким чином, мати позивача діяла у процесі приватизації спірної квартири як у власних інтересах, так і в інтересах своїх дітей, як законний представник, відповідно до чинного законодавства.

Також є безпідставними посилання позивача на те, що приватизація частини спірної квартири, порушує його права на житло та позбавило його можливості самостійно реалізувати своє право на отримання житла , з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація житлового фонду здійснюється шляхом його відчуження на користь громадян України у спосіб безоплатної передачі їм квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 кв.м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 кв.м. на сім`ю.

Згідно зі ст. 5 вищезазначеного Закону якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно.

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра.

Якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима. Сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра.

Отже, для приватизації державного житлового фонду житлові чеки вважаються використаними повністю, якщо у власність наймача і кожного члена його сім`ї безоплатно передано з державного житлового фонду загальну площу квартири (будинку) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Так само житловий чек є використаним у повному обсязі один раз, якщо його залишок після безоплатної приватизації житла, площа якого менша санітарної норми, використано для придбання частки майна державних підприємств, земельного фонду або весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Таким чином, тільки повне використання житлових чеків є фактом реалізації один раз права на безоплатну приватизацію житла, передбаченого пунктом 5 статті 5 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду».

Таких висновків дійшов Конституційний Суд України у рішенні № 15-рп/2010 від 10.06.2010 р. у справі № 1-38/2010.

Враховуючи вищенаведене, участь позивача у приватизації спірної квартири, яка має загальну площу 74,2 кв.м., житлову площу 42,3 кв.м, разом зі своєю сім`єю у складі чотирьох осіб, жодним чином не позбавляє його можливості самостійно реалізувати своє право на отримання житла, оскільки житлові чеки позивача використані не в повному обсязі, і він не позбавлений права стати на облік осіб, які потребують покращення житлових умов, з урахуванням мінімального розміру забезпеченості житловою площею у м. Харкові.

Системний аналіз вище наведених положень закону дає підстави для висновку про те, що приватизація є особливою формою правочину, що регулюється спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про приватизацію житлового фонду», положеннями якого не передбачено визнання приватизації частково недійсною.

Натомість, приватизація може бути визнана незаконною в разі порушення вимог законодавства, яке регулює процедуру її проведення, та, як наслідок, підставою для скасування розпорядження органу приватизації та видане на його підставі свідоцтво.

Частиною 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Також не знайшло свого підтвердження посилання позивача на те, що він проживав за іншою адресою, ніж зазначено у заяві про приватизацію квартири, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на який визнано за його батьком ОСОБА_4 , рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 14.11.2011 року. Натомість, згідно наявної у паспорті позивача відмітки, він був зареєстрований у спірній квартирі з 07.04.1999 по 17.09.2014 рока, а у буд. АДРЕСА_7 років жовтня лише з 23.09.2014.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.76ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що Харківською міською радою під час приватизації спірної квартири були порушені права або законні інтереси позивача. У зв`язку з наведеним, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача.

Розподіл судових витрат в частині судового збору, суд вирішує у відповідності до положень ст. 141 України та Закону України «Про судовий збір».

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 95, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання частково недійсним розпорядження про приватизацію та свідоцтва про право власності на житло відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 04.07.2025.

Суддя: А. К. Сітало