Номер провадження: 22-ц/813/18/25
Справа № 520/9395/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сум,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 96650 грн. як відшкодування вартості проведених витрат на проведення ремонту в квартирі АДРЕСА_1 та 104777 грн. у якості вартості отриманої ним, при визначенні порядку користування квартирою, збільшеної ідеальної частки.

Вимоги обґрунтовані тим, що нею була придбана квартира АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу у ОСОБА_3 21.08.2008р.

У подальшому судовими рішеннями цей договір визнано частково недійсним, зокрема, за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частину цієї квартири та визначено наступний порядок користування квартирою: виділено в користування Лєпьошкіна житлову кімнату "2" площею 10,2 кв.м., житлову кімнату "3", площею 12,0 кв.м., лоджію площею 1,4 кв.м., вбудовану шафу "6", площею 0,6 кв.м.; а 4 - кухня площею 7,4 кв.м., 9 - санвузол площею 2,5 кв.м., 5 - коридор площею 12,2 кв.м., 8 - вбиральня площею 1,2 кв.м., виділено сторонам у загальне користування, що на 6,95 кв.м. більше її ідеальної частки в квартирі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджені матеріали справи та зроблені помилкові висновки про відмову у задоволенні позовної заяви.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

Про судове засідання, призначене на 09 липня 2025 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи, однак у судове засідання не з`явились, жодних заяв або клопотань не подавали.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повний текст судового рішення складено 16 липня 2025 року

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню із закриттям провадження у справі.

Фактичні обставини справи.

На підставі матеріалів справи встановлено, що рішеннями Київського районного суду м. Одеси у справі №520/5014/13-ц та Апеляційного суду Одеської області від 19 січня 2015 року встановлено, що 21 січня 2008 року ОСОБА_3 продала позивачці квартиру АДРЕСА_1 шляхом укладання договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поліш Н.І., за реєстровим номером 169. При цьому ОСОБА_3 для здійснення відчуження спірної квартири в цілому було використано рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 січня 2004 року у справі № 2-890/2004, відповідно до якого за нею визнано право власності на 1/2 спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті батьків.

Однак, це рішення було скасовано ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14 лютого 2008 року, а справу повернуто на новий розгляд, за наслідками якого були ухвалені вищезазначені рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.04.2010 року по цивільній справі №2-1318/10 та рішення апеляційного суду Одеської області від 11 листопада 2010 року.

Крім того, частка відповідача у розмірі 1/4 спірної квартири, яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності від 13 серпня 2003 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів за № 1977, також була набута у власність ОСОБА_3 на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 червня 2006 року (т.1, а. с. 22), яким визнано дійсним договір купівлі-продажу та визнано за останньою право власності на 1/4 частку квартири, яка належала позивачці у даній справі.

У подальшому це рішення також було скасовано ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2008 року по цивільної справі № 4048/2006 у зв`язку з нововиявленими обставинами (а. с. 31), а позов ОСОБА_3 ухвалою суду від 02.10.2008 року - залишено без розгляду.

В ухвалі Київського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2008 року по цивільній справі № 4048/2006, зокрема, зазначено, що ОСОБА_2 ніяких угод, в тому числі й у простій письмовій формі щодо відчуження приналежної йому частки у спірній квартирі не підписував. Отже, судом встановлено, що ОСОБА_3 заволоділа 3/4 частинами спірної квартири, з яких 1/2 в порядку спадкування після смерті своїх батьків на підставі судового рішення, в подальшому скасованого, та ще 1/4 на підставі рішення суду, яке також було скасовано, та здійснила незаконне відчуження всієї квартири ОСОБА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 липня 2014 року визнано частково недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 21 січня 2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, за реєстровим номером 169, а саме: в частині продажу ОСОБА_5 1/2 частки цієї квартири. Визнано за Лєпьошкіним право власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 66,8кв.м., житловою площею 40,3кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті померлих батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Визнано за ОСОБА_8 право власності на 1/4 частки вказаної квартири, внаслідок приватизації на підставі Закону України «Про приватизацію державного жилого фонду» від 19 червня 1992року №2482-ХІІ.

Витребувано у ОСОБА_5 1/2 частку цієї квартири. Визначено наступний порядок користування квартирою, а саме: виділено в користування Лєпьошкіну житлову кімнату "2" площею 10,2 кв.м., житлову кімнату "3", площею 12,0 кв.м., лоджію площею 1,4 кв.м., вбудовану шафу "6", площею 0,6 кв.м.;

- 4 - кухня площею 7,4 кв.м., 9 - санвузол площею 2,5 кв.м., 5 - коридор площею 12,2 кв.м., 8 - вбиральня площею 1,2 кв.м., виділити ОСОБА_4 та ОСОБА_9 у загальне користування.

Зобов`язано ОСОБА_5 не перешкоджати ОСОБА_4 у користуванні квартирою, а саме: житловою кімнатою "2" площею 10,2 кв.м., житловою кімнатою "3", площею 12,0 кв.м., лоджією площею 1,4 кв.м., вбудованою шафою "6", площею 0,6 кв.м., а також 4 - кухнею площею 7,4 кв.м., 9 - санвузлом площею 2,5 кв.м., 5 - коридором площею 12,2 кв.м., 8 - вбиральнею площею 1,2 кв.м., які виділені у загальне користування.

Встановлено наступний порядок виконання рішення суду, відповідно до якого, це рішення, у разі набрання ним законної сили, є підставою для здійснення державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на 1/2 частину вказаної, згідно вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на 1/2 частину квартири, загальною площею 66,8кв.м., житловою площею 40,3кв.м.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 19.01.2015р. вказане рішення суду першої інстанції скасовано, в частині: визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 21 січня 2008 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поліш Н.І., за реєстровим номером 169, а саме: в частині продажу ОСОБА_1 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 ; визнання за ОСОБА_11 права власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 66,8 кв. м., житловою площею 40,3 кв. м., внаслідок приватизації на підставі Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ.

Ухвалено нове рішення, в цій частині, яким відмовлено в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_11 .

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.07.2014 року скасовано в частині встановлення порядку виконання рішення суду, відповідно до якого, це рішення, у разі набрання ним законної сили, є підставою для здійснення державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину вказаної квартири, згідно вимог ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на 1/2 частину цієї квартири. В іншій частині рішення залишено без змін.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_1 здійснені витрати на проведення капітального ремонту у вказаній квартирі у 2009р., а з урахуванням індексу інфляції ця сума складає 134384,36 грн.

Позивач у розумінні норм ст.ст.10 та 60 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи у суді першої інстанції) не надала суду жодних доказів проведення такого ремонту на вказану суму у вказаній квартирі, а отже ці позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У судовому засіданні судом пропонувалося стороні позивача надати належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог у вказаній частині, також було роз`яснено право заявити клопотання про призначення у справі будівельно-товарознавчої експертизи з метою з`ясування обставин, що мають значення по справі, проте цього зроблено не було.

Щодо вимог про стягнення вартості 4,9 кв.м. вказаної квартири, отриманих відповідачем при визначенні судовим рішенням порядку користування квартирою, суд зазначив, що така компенсація можлива лише при переході або визнанні права власності на таку частку, а отже у задоволенні позову в цій частині також слід відмовити.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства відноситься, зокрема принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.

Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена в статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Принцип диспозитивності (від пізньолатинського dispositivus той, що розпоряджається) судочинства полягає у можливості осіб, які беруть участь у справі, вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів, державних і громадських інтересів.

Розглядаючи принцип цивільного судочинства через призму ролі суду в процесі, колегія суддів наголошує, що суд дійсно має владні повноваження у процесі провадження по справі, керуючи ходом судового засідання, забезпечуючи додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками цивільного процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовуючи судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи як це передбачено нормами процесуального закону.

Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (стаття 11 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем у додатках до позову надано клопотання про призначення будівельно-товарознавчої експертизи (т.1, а.с. 8), однак судом першої інстанції проігноровано дане клопотання.

У зв`язку із цим у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції, яке відбулось 23 листопада 2017 року, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_12 звернувся до суду з клопотанням про призначення судової будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23 листопада 2017 року Клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_12 про призначення судової будівельно-технічної експертизи задоволено. Призначено у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_11 про стягнення сум - судову будівельно-технічну експертизу на вирішення якої поставлено наступні питання: 1) визначити вартість квартири АДРЕСА_1 з урахуванням проведеного ОСОБА_1 у ній капітального ремонту у 2009 році, станом на 08 липня 2016 року, час вселення ОСОБА_11 у зазначену квартиру; 2) визначити розмір вартості 4,9 кв.м., які були вилучені у ОСОБА_1 та передані ОСОБА_11 з відхиленням від ідеальної частки, передбаченої висновком № 4608 судової будівельно-технічної експертизи від. 11.11.2013 року, з урахуванням проведеного нею ремонту у квартирі АДРЕСА_1 . Проведення експертизи доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (65026, м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 21). Попереджено експертів про кримінальну відповідальність за дачу свідомо помилкового висновку та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків за ст. 384, 385 КК України. Витрати по проведенню експертизи покладено на ОСОБА_1 .. На час проведення експертизи апеляційне провадження по справі зупинено. Направлено в розпорядження експертів матеріали цивільної справи № 22ц/785/4916/2017.

02 травня 2018 року матеріали цивільної справи повернено з експертної установи до суду апеляційної інстанції у зв`язку із неоплатою вартості експертизи.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2018 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_12 про передоручення проведення експертизи ТОВ «Судова незалежна експертиза України» відмовлено. Призначено у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_11 про стягнення сум - судову будівельно-технічну експертизу на вирішення якої поставлено наступні питання: 1) визначити вартість квартири АДРЕСА_1 з урахуванням проведеного ОСОБА_1 у ній капітального ремонту у 2009 році, станом на 08 липня 2016 року, час вселення ОСОБА_11 у зазначену квартиру; 2) визначити розмір вартості 4,9 кв.м., які були вилучені у ОСОБА_1 та передані ОСОБА_11 з відхиленням від ідеальної частки, передбаченої висновком № 4608 судової будівельно-технічної експертизи від. 11.11.2013 року, з урахуванням проведеного нею ремонту у квартирі АДРЕСА_1 . Проведення експертизи доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (65026, м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 21). Попереджено експертів про кримінальну відповідальність за дачу свідомо помилкового висновку та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків за ст. 384, 385 КК України. Витрати по проведенню експертизи покладено на ОСОБА_1 .. На час проведення експертизи апеляційне провадження по справі зупинено. Направлено в розпорядження експертів матеріали цивільної справи №22ц/785/2867/2018.

19 жовтня 2018 року до суду апеляційної інстанції надійшов Висновок експерта ОНДІСЕ №18-2594/2494 від 21.09.2018 (т.1, а.с.193-215).

Згідно із Висновку експерта ОНДІСЕ №18-2594/2494 від 21.09.2018:

1)ринкова вартість об`єкта нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , придбаної ОСОБА_1 21.01.2008 року, яка перебувала у незадовільному стані, з урахуванням у ній капітального ремонту у 2009 році, станом на 08.07.2016 р., час вселення ОСОБА_2 у зазначену квартиру, складає: 981 000, 00 гривень.

Вартість не враховує ПДВ.

Вартість ремонтно-будівельних робіт, які проводились у кв. АДРЕСА_1 з урахуванням вартості будівельних матеріалів та будівельних робіт в цінах станом на 08.07.2016, становить 18 976 грн.

Перелік робіт із зазначенням вартості матеріалів наведені в кошторисі (додаток №4 «Кошторисний розрахунок вартості ремонтно-будівельних робіту приміщенні квартири АДРЕСА_1 ).

2)Вартість 4,9 м2 , які були вилучені у ОСОБА_1 та передані ОСОБА_2 з відхиленням від ідеальної частки, передбаченої висновком №4608 судової будівельно-технічної експертизи від 11.11.2013, з урахуванням проведеного нею ремонту у квартирі АДРЕСА_1 складає: 71 957, 00 гривень.

Вартість не враховує ПДВ.

У судовому засіданні, яке відбулось 23 жовтня 2024 року у суді апеляційної інстанції, допитано судового експерта ОСОБА_13 , яка, зокрема, підтвердила, що був поточний ремонт квартири, а вартість ремонтно-будівельних робіт складала 18 976 гривень.

Відповідно до частини третьої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

Згідно із частиною четвертою статті 390 ЦК України якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання.

Разом з тим положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення.

Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майну.

На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень.

Тому, визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з добросовісного володільця на користь власника майна, суд має виходити з суми, на яку збільшилась вартість будинку, або часу, з якого майно підлягало поверненню та вартості необхідних витрат на його утримання та збереження, які вимушений здійснити добросовісний володілець починаючи з цього часу.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягали частковому задоволенню у загальному розмірі 90933 гривні.

Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що від ВОМІРМВ УПРЕ ГУ ДМС в Одеській області надійшла відповідь, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знятий з реєстрації у зв`язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Одеським апеляційним судом надіслано запит до Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса щодо надання інформації про те, чи відкривалась спадкова справа після смерті ОСОБА_11 (ІНН НОМЕР_1 , останнє місце реєстрації АДРЕСА_2 ), та хто є правонаступником після смерті ОСОБА_11 .

13 червня 2025 року Приморською державною нотаріальною конторою у м. Одесі надана інформація, з якої вбачається, що спадкова справа не заведена.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 ніхто не звертався, тобто спадкоємці відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 377 ЦПК України якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про проведення державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, відновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності, дійшов помилкового висновку про їх задоволення, а тому в цій частині рішенні суду є незаконним.

Враховуючи наведене, провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сум необхідно закрити.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та закриттям провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 377, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 березня 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сум закрити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 липня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда