Справа № 161/9971/22
Провадження № 2/161/1157/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2025 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Олексюка А.В.,

при секретарі Новак Л.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представниці відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гловацька Алла Володимирівна про стягнення боргу та визнання договорів недійсними, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу та визнання договорів недійсними.

Свій позов мотивує тим, що 01 лютого 2019 року між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір позики, що підтверджується розпискою. Відповідно до змісту якої, ОСОБА_4 - ОСОБА_6 отримав від позивача в позику 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США, які зобов`язувався повернути до 01.03.2020 року.

Відповідач ОСОБА_4 повернув позивачу за договором позики лише 25000 доларів США, а решту коштів в розмірі 125 000 доларів США не повернув.

Вказує, що на даний час відповідач визнає наявність в нього боргу, проте кожного разу відтермінує його повернення, а тому просить суд стягнути з відповідача - ОСОБА_4 отримані кошти за договором позики від 01.02.2019 року в розмірі 125000 доларів США.

Позивач зазначає, що укладаючи договір позики від 01.02,2019р., ОСОБА_4 запевнив ОСОБА_3 та надав копії відповідних документів, згідно яких йому належали на праві власності ряд об?єктів нерухомого майна за рахунок яких, у разі неможливості повернути кошти, можна буде погасити борг.

В липні 2022 року з Єдиного державного реєстру речових на нерухоме майно, позивачу стало відомо, що 01.04.2020року, відповідач - ОСОБА_4 подарував належні йому на праві власності об?єкти нерухомого, майна, своїй дружині ОСОБА_5 , зокрема:

- майстерню /5-1/, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя з одночасним даруванням (однієї другої) частки у праві власності на нежитлове приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу, Гловацькою А.В., зареєстрований в реєстрі за N?764;

- квартиру АДРЕСА_2 , на підставі договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя з одночасним даруванням (однієї другої) частки у праві власності на квартиру, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гловацькою А.В., зареєстрований в реєстрі за N?763;

- квартиру АДРЕСА_3 , на підставі договору дарування квартири, досвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гловацькою А.В., зареєстрований в реєстрі за N?762;

- земельну ділянку площею 0,4834га для обслуговування адміністративних та господарських будівель, кадастровий номер :03:001:8246, адреса:Волинська область, Луцький район, с. Струмівка, на підставі договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя з одночасним даруванням (однієї другої) частки у праві власності на земельну ділянку, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гловацькою А.В., зареєстрований в реєстрі за N?765;

- земельну ділянку площею 0,10га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:001:2085, адреса: Волинська область, Луцький район, с. Липини, на підставі договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя з одночасним даруванням (однієї другої) частки у праві власності на земельну ділянку, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гловацькою А.В., зареєстрований в реєстрі за N 766;

- земельну ділянку площею 0,1360га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:5026, адреса: Волинська область, Луцький район, с. Липини, на підставі договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя з одночасним даруванням / (однієї другої) частки у праві власності на земельну ділянку, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гловацькою А.В., зареєстрований в реєстрі за N?767;

- земельну ділянку площею 0,0200га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:4800, адреса: Волинська область, Луцький район, с. Липини, на підставі договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя з одночасним даруванням (однієї другої) частки у праві власності на земельну ділянку, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гловацькою А.В., зареєстрований в реєстрі за N?768.

Позивач пояснює, що ОСОБА_4 , відчуживши майно на підставі договорів дарування на користь своєї дружини після виникнення у нього зобов?язання із поверненням суми позики, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив договори дарування, які порушують права позивача як кредитора та які направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника, при цьому вартість відчуженого майна, зокрема частки боржника, фактично відповідає розміру боргу, а тому просив суд стягнути борг за договором позики та визнати договори про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя та вказані договори дарування недійсними.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 28.07.2022 відкрито загальне провадження у справі та призначено судове засідання.

25.08.2022 на адресу суду надійшов відзив від відповідачки ОСОБА_5 , обгрунтований тим, що реально договір позики від 01.02.2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не укладався, а розписка написана з метою визнання недійними договорів дарування з метою повернення майна, яке поділене між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як подружжям, а тому договір позики є фіктивним. Вказує, що її сім`я на той час не потребувала позики та згоди на укладення договору позики вона не давала. Просила відмовити в задоволенні позову.

13.09.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив, обґрунтована тим, що відповідач ОСОБА_4 після вручення вимоги позивача про повернення боргу від 15.03.2020, 01.04.2020 року, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_5 , в один день подарував їй все належне йому нерухоме майно, навіть квартиру, яка належала йому на праві особистої власності, хоча насправді надалі використовує відчужене майно. Інше майно у ОСОБА_4 -Й. за рахунок якого можна задовольнити позовні вимоги позивача, як кредитора, відсутнє.

19.09.2022 до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 24 жовтня 2022 року призначено у вказаній цивільній справі судову технічну експертизу документів у експертній установі «Київська незалежна судово-експертна установа».

Постановою Волинського Апеляційного суду від 27.12.2022 року у даній справі - ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 жовтня 2022 року у цій справі залишено без змін.

21.09.2023 на адресу суду з експертної установи «Київська незалежна судово-експертна установа» надійшов висновок експерта за результатами проведення фізико-хімічної експертизи матеріалів документів №3411 від 11.09.2023.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 20 грудня 2023 року призначено у вказаній цивільній справі повторну судову технічну експертизу документів проведення якої доручено експертам експертної установи «Київський науково-дослідний інститут експертиз»,

Постановою Волинського Апеляційного суду від 15 лютого 2024 року у даній справі - ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 грудня 2023 року залишено без змін.

29.05.2025 на адресу суду з експертної установи «Київський науково-дослідний інститут експертиз» надійшов висновок експертів за результатами проведення комплексної повторної судово-технічної експертизи документів від 24.04.2025 №4724/24-34.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Ольховський М.В. позов підтримав, просив задовольнити.

Представниця відповідачки ОСОБА_5 адвокатка Андріяш Н.В. просила відмовити в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, по невідомій суду причині, хоча належним чином був повідомлений про місце, дату та час судового засідання.

Третя особа, без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гловацька А.В. подала заяву про слухання справи у її відсутності.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Щодо позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_4 боргу за договором позики від 01.02.2019 суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 01 лютого 2019 року між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір позики, що підтверджується розпискою. Відповідно до змісту якої, ОСОБА_4 - ОСОБА_6 отримав від позивача в позику 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США, які зобов`язувався повернути до 01.03.2020 року (а.с.8).

Позивач стверджує, що заборгованість станом на день звернення до суду з відповідним позовом повністю не погашена, відповідач ОСОБА_4 ухиляється від повернення позики в повному розмірі, повернув позивачу за договором позики лише 25000 доларів США, а решту коштів в розмірі 125 000 доларів США не повернув, а тому просить стягнути з нього вказану суму.

Відповідно до ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями11, 509 ЦК України установлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають в тому числі і з договорів та інших правочинів.

Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми (постанова Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі №6-63цс13).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16 (провадження № 14-360цс19).

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно із ч. 3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Під час розгляду справи судом не встановлено даних, які б свідчили про повернення відповідачем коштів в повному розмірі, отриманих за розпискою.

Згідно висновку експерта за результатами фізико-хімічної експертизи від 11.09.2023 №3411, час виконання рукописного тексту та підпису на документі «Розписка», що знаходиться в матеріалах цивільної справи №161/9971/22, виконані ОСОБА_4 - ОСОБА_6 не відповідає даті, вказаній як дата написання такого документа - 01 лютого 2019 року. Рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на документі «Розписка», що знаходиться в матеріалах цивільної справи N?161/9971/22, виконані в період травень-липень 2022 року. Час виконання рукописного запису та підпису від імені ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на документі «Вимога про повернення боргу», що знаходиться в матеріалах цивільної справи N?161/9971/22, не відповідає даті, вказаній як дата написання такого запису - 15 березня 2020 року. Рукописні записи та підписи від імені ОСОБА_4 - ОСОБА_6 в документах під назвою «Розписка» та «Вимога про повернення боргу», що знаходяться в матеріалах цивільної справи №161/9971/22, виконані в один період часу - травень-липень 2022 року. (а.с.2-12 Том ІІІ).

До даного висновку експерта суд ставить критично, оскільки відповідно до частини 3 статті 7 Закону України "Про судову експертизу" виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз. Згідно пункту 1.2.1 Інструкції №53/5 технічна експертиза документів є підвидом криміналістичної експертизи. Оскільки технічна експертиза документів є підвидом криміналістичної експертизи, тому може проводитися виключно державними спеціалізованими установами. Отже, судова технічна експертиза документів у даній справі, проведена ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа», яке не є державною спеціалізованою установою та не має права на проведення даної експертизи. Свідоцтво експерта Юрченка Євгена Миколайовича, який проводив експертизу, недійсне із 04 серпня 2008 року, у зв`язку із звільненням, про що вказано у висновку експерта та підтверджується карткою судового експерта із Реєстру атестованих судових експертів. Ухвалою суду проведення експертизи було доручено експертам експертної установи ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа», натомість висновок експерта наданий ОСОБА_7 , документів на підставі яких проведення даної експертизи було доручено саме даному експерту, який не є працівником товариства до висновку експерта, не надано.

Згідно висновку експертів експертної установи «Київський науково-дослідний інститут експертиз» за результатами проведення комплексної повторної судово-технічної експертизи документів від 24.04.2025 №4724/24-34 встановити час виконання записів та підпису від імені ОСОБА_4 у розписці, датованій 01.02.2019, і, як наслідок, порівняти час їх виконання з датою, вказаною в досліджуваній розписці, не видається можливим через відсутність зразків, що використовувались при проведенні попередньої експертизи, а також через неможливість використати надані порівняльні документи при проведенні повторної експертизи. Встановити час виконання друкованого тексту у вимозі про повернення боргу, датованій 14.03.2020, і, як наслідок, порівняти час його виконання з датою, вказаною в досліджуваному документі, не видається можливим через відсутність в судово-експертній практиці України методики із встановлення абсолютного часу виконання друкованих текстів, нанесених з використанням друкуючих пристроїв з лазерною технологією друку, а також через неможливість використати надані порівняльні документи при проведенні повторної експертизи. Відповісти на питання ухвали «Чи виконані документи під назвою «Розписка» та «Вимога про повернення боргу», що знаходиться в матеріалах справи №161/9971/22 в один проміжок часу?» не видається можливим через те, що не встановлено час виконання реквізитів (записів, підписів, друкованого тексту) в досліджуваних документах. (а.с.224-236 Том №ІІІ).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідачка ОСОБА_5 та її представниця посилалися на удаваність договору позики, оформленого розпискою та про необізнаність відповідачки про даний договір позики.

До даних пояснень відповідачки та її представниці, суд ставиться критично, оскільки такі аргументи не підтверджені будь-якими належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами.

Відповідно до норм чинного законодавства розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинен виявити справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа.

Саме такий правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для всіх судів України.

Зокрема, як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи N 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача ОСОБА_4 з вимогою про повернення боргу 14.03.2020 року, яка була отримана особисто ОСОБА_4 -Й. 15.03.2020 (а.с.9).

Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення до суду відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, грошові кошти в сумі 125 000 доларів США не повернув.

Врахувавши те, що на обґрунтування своїх доводів відповідачка не надала суду належні та допустимі докази, не довела їх переконливість, а також не довела наявності обставин, на які посилалася як на підставу заперечень проти позову, не довела факт удаваності правочину, неотримання грошових коштів у борг за розпискою, суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, дійшов висновку про задоволення позову.

Відтак, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення із відповідача ОСОБА_4 грошових коштів в розмірі 125 000 доларів США.

Щодо позовних вимог про визнання договорів недійсними, суд зазначає наступне.

Позивач ОСОБА_3 стверджує, що укладаючи договір позики від 01.02,2019р., ОСОБА_4 надав йому копії відповідних документів, згідно яких йому належали на праві власності ряд об?єктів нерухомого майна за рахунок яких, у разі неможливості повернути кошти, можна буде погасити борг. А оскільки відповідач ОСОБА_4 на момент укладення оскаржуваних договорів дарування та на даний час, має невиконане боргове зобов?язання перед позивачем як кредитором, боржник відчужив майно після настання строку сплати основного зобов?язання та отримання ним вимоги про повернення боргу в один день 01.04.2020 року дружині ОСОБА_5 на підставі договорів дарування, які є безоплатними, у відповідача відсутнє інше нерухоме майно, за рахунок якого можливо задовольнити мої майнові вимоги, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав, то відповідач - ОСОБА_4 , відчуживши майно на підставі договорів дарування на користь своєї дружини після виникнення у нього зобов?язання із поверненням суми позики, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, а тому оскаржувані договори слід визнати недійсними.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина 1 статті 717 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 зазначено таке: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України, згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі №747/306/19 (провадження №61-1272св20), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі №754/5841/17 (провадження №61-17966св19).

Подібні висновки також викладені у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі №757/33392/16, у якій зазначено, що правочином, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Нікчемність правочину, навпаки має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure).

Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі №359/12165/14-ц .

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення виконання зобов`язання зі сплати грошових коштів, в тому числі, на відшкодування шкоди або виконання судового рішення.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №369/11268/16-ц.

У постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі №306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Укладення фіктивного правочину є порушенням добросовісності як однієї із загальних засад цивільного законодавства.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі №910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 01.04.2020 уклали договори: -

- про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя з одночасним даруванням (однієї другої) частки у праві власності на нежитлове приміщення майстерні /Б-1/, за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 01 квітня 2020 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гловацькою А.В., зареєстрований в реєстрі за №764;;

-про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя з одночасним даруванням (однієї другої) частки у праві власності на квартиру, квартири АДРЕСА_2 , посвідчений 01 квітня 2020 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гловацькою А.В., зареєстрований в реєстрі за №763;

- договір дарування квартири АДРЕСА_3 , посвідчений 01 квітня 2020року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гловацькою А.В., зареєстрований в реєстрі за N?762.

- договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя з одночасним даруванням (однієї другої) частки у праві власності на земельну ділянку, земельної ділянки площею 0,4834 га для обслуговування адміністративних та господарських будівель, кадастровий номер :03:001:8246, адреса: Волинська область, Луцький район, с. Струмівка, посвідчений 01 квітня 2020 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гловацькою А.В., зареєстрований в реєстрі за №765.

- договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя з одночасним даруванням (однієї другої) частки у праві власності на земельну ділянку, земельної ділянки площею 0,10га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:001:2085, адреса: Волинська область, Луцький район, с. Липини, посвідчений 01 квітня 2020року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гловацькою А.В., зареєстрований в реєстрі за №766;

- договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя з одночасним даруванням (однієї другої) частки у праві власності на земельну ділянку, земельної ділянки площею 0,1360га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:001:5026, адреса: Волинська область, Луцький район, с. Липини, посвідчений 01 квітня 2020року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гловацькою А.В., зареєстрований в реєстрі за N?767;

- договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя з одночасним даруванням (однієї другої) частки у праві власності на земельну ділянку, земельної ділянки площею 0,0200га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:4800, адреса: Волинська область, Луцький район, с. Липини, посвідчений 01 квітня 2020року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гловацькою А.В., зареєстрований в реєстрі за №768 (а.с.172-242 Том І)

Судом становлено, що ОСОБА_4 Й. маючи невиконане боргове зобов`язання перед позивачем, після настання строку сплати основного зобов`язання та отримання вимоги про повернення боргу 15.03.2020 року, 01.04.2020 року дарує земельні ділянки, майстерню, квартиру своїй дружині (на той час) відповідачці ОСОБА_5 .

До тверджень сторони відповідачки, що договори дарування укладалася в порядку поділу майна подружжя, суд ставиться критично, оскільки ОСОБА_4 в один день відчужив все своє майно, включаючи квартиру, АДРЕСА_3 , яка належала йому на праві особистої приватної власності, - дружині.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_4 відчужив належні йому на праві власності земельні ділянки та нерухоме майно за безоплатними договорами (нотаріально посвідченими договорами дарування) своїй дружині (на той час) ОСОБА_5 , будучи при цьому обізнаним про наявність зобов`язань перед ОСОБА_3 .

Таким чином, суд вважає, що така поведінка ОСОБА_4 є недобросовісною та свідчить про зловживання правом, оскільки направлена на приховання вказаного вище майна від виконання в майбутньому за його рахунок обов`язку повернення коштів чи звернення стягнення на його майно, що в свою чергу шкодить інтересам позивача ОСОБА_3 та на підставі чого висновує про наявність підстав для визнання оспорюваних договорів дарування недійсними.

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Боржник не є абсолютно вільним в обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїм кредитором.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідача ОСОБА_4 відсутнє будь-яке рухоме та нерухоме майно на яке може бути звернуте стягнення в рахунок погашення боргу.

А тому суд приходить до висновку, що оспорювані договори визначення часток та дарування земельних ділянок та нерухомого майна є безоплатними та відповідно приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), а тому дарувальник ОСОБА_4 , який відчужив майно на підставі безоплатних договорів на користь на той час своє дружини, маючи невиконані грошові зобов`язання перед позивачем-кредитором, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки відчуження нерухомого майна за спірними договорами дарування зменшує платоспроможність останнього та свідчить про недопущення у майбутньому звернення стягнення на його майно, що дозволяє зробити висновок про фраудаторність оспорюваних договорів, тобто такими, що вчинені на шкоду кредитору. Відповідач діяв з метою приховання цього майна від звернення стягнення на погашення заборгованості, що свідчить про те, що правова мета таких договорів дарування була іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому такі правочини були очевидно фіктивними.

Питання щодо стягнення з відповідача судового збору, суд вирішує в порядку, визначеному ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 259, 263, 264, 263-265, 268, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 11, 15, 16, 203, 215, 216, 526, 533, 625, 626, 627, 628, 655 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гловацька Алла Володимирівна про стягнення боргу та визнання договорів недійсними задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 125 000 (сто двадцять п`ять тисяч) доларів США, заборгованості за договором позики від 01.02.2019 року.

Визнати недійсним договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя з одночасним даруванням (однієї другої) частки у праві власності на нежитлове приміщення майстерні /Б-1/, за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений 01 квітня 2020 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гловацькою А.В., зареєстрований в реєстрі за №764.

Визнати недійсним договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя з одночасним даруванням (однієї другої) частки у праві власності на квартиру, квартири АДРЕСА_2 , укладений між Селицьким ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , посвідчений 01 квітня 2020 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гловацькою А.В., зареєстрований в реєстрі за №763.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений 01 квітня 2020року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гловацькою А.В., зареєстрований в реєстрі за №762.

Визнати недійсним договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя з одночасним даруванням (однієї другої) частки у праві власності на земельну ділянку, земельної ділянки площею 0,4834 га для обслуговування адміністративних та господарських будівель, кадастровий номер :03:001:8246, адреса: Волинська область, Луцький район, с. Струмівка, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений 01 квітня 2020 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гловацькою А.В., зареєстрований в реєстрі за №765.

Визнати недійсним договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя з одночасним даруванням (однієї другої) частки у праві власності на земельну ділянку, земельної ділянки площею 0,10га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:001:2085, адреса: Волинська область, Луцький район, с. Липини, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений 01 квітня 2020року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гловацькою А.В., зареєстрований в реєстрі за №766.

Визнати недійсним договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя з одночасним даруванням (однієї другої) частки у праві власності на земельну ділянку, земельної ділянки площею 0,1360га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:001:5026, адреса: Волинська область, Луцький район, с. Липини, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений 01 квітня 2020року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гловацькою А.В., зареєстрований в реєстрі за №767.

Визнати недійсним договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя з одночасним даруванням (однієї другої) частки у праві власності на земельну ділянку, земельної ділянки площею 0,0200га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:4800, адреса: Волинська область, Луцький район, с. Липини, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений 01 квітня 2020року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гловацькою А.В., зареєстрований в реєстрі за №768.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі по 9 675 (дев`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять) гривень 90 копійок з кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Третя особа, без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гловацька Алла Володимирівна, адреса: м. Луцьк, вул. Ковельська, 64, офіс 1.

Повний текст рішення виготовлено 14.07.2025.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області А.В. Олексюк