Справа № 305/174/25
Провадження по справі № 2/305/272/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2025. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючої судді Марусяк М.О.

секретаря судового засідання Вербещука В.А.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача, адвоката Беркели М.М.

представника відповідача, прокурора Савчук Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України, прокуратури Закарпатської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури,-

ВСТАНОВИВ:

16.01.2025, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , звернувся в суд з позовом до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України, прокуратури Закарпатської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органі досудового розслідування, прокуратури.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 14 серпня 2014 року, слідчим Рахівського ВП УНП в Закарпатській області під процесуальним керівництвом прокуратури Рахівського району, у кримінальному провадженні №0000865 від 20.08.2013, ОСОБА_1 , повідомлено про підозру у скоєнні злочину, передбаченого ст.366 ч.1 КК України. 30 вересня 2014 року, прокурором у кримінальному провадженні висунуто обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України та 08.10.2014 обвинувальний акт направлено на розгляд до Рахівського районного суду Закарпатської області. Зазначає, що вироком Рахівського районного суду від 16 березня 2015 року, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення та призначено йому відбування покарання за ч.2 ст. 364 КК України, 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати виборні посади строком на 3 (три) роки, зі сплатою штрафу в сумі 8500 гривень, що прирівнюється 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а за ч.2 ст.366 КК України, до позбавлення волі строком на 3(три) роки з позбавленням права займати державні посади строком на 2 (два) роки зі сплатою штрафу в сумі 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що прирівнюється 4250 гривень. На підставі ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно до відбуття покарання за даним вироком позивачу призначено покарання 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати керівні посади строком на 3 роки та зі штрафом у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень. На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_1 , звільнено від основного покарання, якщо протягом трьох років він не вчинить нового злочину. Крім цього, арешт накладений на житловий будинок АДРЕСА_1 , залишено до набрання вироком законної сили. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 25.08.2015, вирок Рахівського районного суду від 16.03.2015, щодо обвинувачення ОСОБА_1 , скасовано, призначено новий розгляд кримінального провадження зі стадії підготовчого судового засідання. Вироком Рахівського районного суду від 16.05.2017, ОСОБА_1 з-під обвинувачення за ст.ст.364 ч.2, 366 ч.2 КК України виправдано за відсутністю події та складу кримінального правопорушення. Кримінальне провадження у відношенні ОСОБА_1 закрито. Зазначає, що ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 17.10.2023, вирок Рахівського районного суду від 16.05.2017 відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.364 ч.2, 366 ч.2 КК України, залишено без змін. 15.10.2024, постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 17.10.2023, вирішено залишити без змін, а касаційні скарги прокурора та представника потерпілого - без задоволення. Зазначає, що в період із 20.08.2013 по 15.10.2024, термін перебування позивача, ОСОБА_1 , під слідством та судом до набрання виправданого вироку становить 10 років 9 місяців та 25 днів, тобто, 3948 днів. Вважає, що незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, незаконного повідомлення про підозру у скоєнні злочину віднесеною до категорії тяжких, незаконного акту про обвинувачення, позивачу, спричинено моральну шкоду, яка виразилася: у втраті ділової репутації, можливості балотуватися в органи місцевого самоврядування протягом тривалого періоду (більше 10 років), втраті можливості поновлення на роботу в Контрольно-ревізійне управління Закарпатської області, погіршення здоров`я та загостренням хронічних хвороб (що підтверджується випискою історії хвороби №11097 ЗОКЛ ім. Новака та випискою №4512 Рахівської районної лікарні), тривалий час лікування, в тривалій багаторічній психічній та моральній напрузі, істотній зміні умов проживання та приниження, негативні переживання та поширення негативної інформації про ОСОБА_1 , широкому колу осіб Рахівського району та області через мережу інтернет. Крім того, на його майно було накладено арешт, який тривав з 2014 року по 2017 рік. На підставі вищенаведеного, просять позов задовольнити, вважають за можливе стягнути в двократному розмірі мінімальної заробітньої плати таку моральну шкоду(крім матеріальної) за період перебування під слідством і судом, що становить: 8000 гривень помножити на 2, поділити на 30 днів, помножити на 3948 днів, що становить - 2105600,00 гривень.

18.02.2025, представник відповідача, Державної Казначейської служби України, ОСОБА_3 , надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, зміст якого зводиться до наступного. Вважає, що вимоги позивача є необгрунтованими та безпідставними, тому просить у задоволенні позову відмовити. Повідомляють, що Казначейство жодним чином не порушувало інтересів та охоронюваних законом прав позивача. Казначейство у своїй роботі керується Конституцію України та законами України, актами Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства фінансів України, наказами Державної казначейської служби України, дорученнями голови Державної казначейської служби України, актами місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування. Враховуючи компетенцію Казначейства жодні правові зв`язки з позивачем не виникали і не могли виникнути. Це підтверджується і відсутністю у позовній заяві посилання на незаконні дії, рішення, спричинення шкоди позивачеві Казначейством чи бездіяльності його посадових осіб. Зазначають, що Казначейство відповідно до Бюджетного кодексу України не є розпорядником усіх бюджетних коштів і не відповідає за зобов`язаннями інших бюджетних установ. Щодо відшкодування моральної шкоди, вважають, що відшкодування шкоди за рахунок Держави лише у випадку встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного проведення обшуку та незаконного застосування заходів обмеження до позивача в ході проведення досудового слідства, що в даному випадку не мало місця. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст.170 ЦК України). Тобто, органи державної влади у межах своєї компетенції реалізують цивільну правосуб`єктність держави, набувають і здійснюють від її імені майнові та особисті немайпові права та обов`язки. Звертають увагу суду на те, що при вирішенні справ про відшкодування шкоди слід встановити не лише наявність спірного правовідношення, належність спірного права саме позивачеві, але також і те, на якому відповідачеві лежить відповідальність за його порушення. Крім того, позивачем не подано доказів, які підтверджують завдання йому будь-якої моральної шкоди. Так, розмір мінімальної заробітної плати на 2025 рік було установлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» у місячному розмірі: з 1 квітня - 8000,00 гривень. Однак, одночасно, абз.4 ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується, як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень. Отже, звертають увагу суду, що заявлений розмір відшкодування моральної шкоди не є адекватним завданій шкоді, не випливає з обставин справи та не підтверджується доказами, а вказана сума шкоди є завищена і не відповідає дійсності, що може призвести до безпідставного стягнення коштів з Державного бюджету. Крім цього, вважають, що стягнення коштів з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів Казначейством з єдиного казначейського рахунку є необгрунтованим і незаконним. Враховуючи вищенаведені обставини, просять відмовити у задоволенні позову.

14.03.2025, представник відповідача, керівник Закарпатської обласної прокуратури, Анатолій Ковальчук, надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, який вважає необгрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення, з наступних підстав. Вважає, що позивач повинен обґрунтувати та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну йому моральну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Також, він повинен надати суду обґрунтований та у відповідності до вимог закону розрахунок суми, яку він просить стягнути. Крім цього, всупереч вказаним правовим нормам, позивач невірно розрахував період перебування його під слідством та судом - 10 років 9 місяців і 25 днів, тобто 129 цілих місяців. Так, згідно з матеріалами справи період з часу повідомлення ОСОБА_1 про підозру 30.09.2014 до набрання 17.10.2023 виправдувальним вироком законної сили становить 9 років 17 днів, тобто 108 цілих місяців. І цей період для відшкодування моральної шкоди в розумінні ст.13 Закону №266/94-ВР у справі є вірним. Вважає, що позивачем до позову не надано жодного належного і допустимого доказу щодо: характеру і обсягу страждань, яких він зазнав; можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках; часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Зазначає, що при обрахунку розміру моральної шкоди позивачем неправильно застосовано норми матеріального права, а саме: не надано правильного тлумачення ч.3 ст.13 №266/94-ВР, де вказано, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, без урахування ч.2 ст.8 Закону №4059-ІХ, якою передбачено, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується, як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, становить 1600,00 гривень. Звертає увагу на приписи, які містяться в ст.13 Закону №266/94-ВР, де вказано, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, мають застосовуватися у взаємозв`язку з ч.2 ст.8 Закону № 4059-ІХ, в якій визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується, як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду в розмірі прожиткового мінімуму, зазначеного в абз.9 ст.7 цього Закону, а саме 1600,00 гривень. Просить врахувати, що хоча станом на день подання позову розмір мінімальної заробітної плати становив 8000,00 гривень, одночасно зазначеною статтею визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується, як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень. Таким чином, розмір компенсації моральної шкоди у сумі 2105600,00, гривень, яку ОСОБА_1 , просить стягнути на свою користь за час перебування його під кримінальним переслідуванням більше як у 12 разів перевищує мінімальний розмір для відшкодування, виходячи із сукупності приписів, визначених в ч.3 ст. 13 Закону №266/94-ВР та ч.2 ст.8 Закону №4059-ІХ, не підтверджений належними доказами, оскільки є занадто завищеним, не відповідає розмірам сатисфакцій, які відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини присуджуються заявникам за порушення державою їхніх прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, на порушенні яких під час перебування під слідством і судом наполягає позивач. Отже, визначена позивачем сума морального відшкодування у розмірі 2105600,00 гривень, не відповідає принципам рівності, поміркованості, розумності та справедливості. Разом з цим, у позові жодним чином не обґрунтовано, якими саме доказами доводяться обмеження, яких позивач зазнав під час розслідування вказаного вище кримінального провадження щодо негативних змін у життєвих стосунках. В матеріалах справи не наведені докази для оцінки того, що завдані позивачу душевні та психічні страждання свідчать про погіршення стану його здоров`я, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках з іншими людьми, а також суттєве обмеження прав та можливостей, які потребують додаткових матеріальних затрат для їх відновлення до попереднього стану, що передував моменту притягнення до кримінальної відповідальності та виникли у зв`язку з таким переслідуванням. Будь-якого експертного дослідження на підтвердження заподіяної органом досудового розслідування шкоди (суми позову) у причинно-наслідковому зв`язку до суду надано. Крім того, обґрунтованого розрахунку суми, яку позивач просить стягнути на свою користь, до позову не долучено. На підставі вищенаведеного у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , просить відмовити повністю.

На підставі ухвали суду від 18.03.2025, було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 , у судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити з підстав наведених у позовній заяві.

Представник позивача, ОСОБА_2 , у судовому засіданні, повністю підтримав заявлений позов та обставини, викладені в тексті позовної заяви, окрім того, вважає за доцільне звернути увагу на наступне. Внаслідок необгрунтованого кримінального переслідування позивачу було спричинено душевних хвилювань, страждань, а отже завдано моральної шкоди, оскільки перебуваючи в статусі підозрюваного та обвинуваченого він був змушений брати участь у слідчих діях, відвідувати судові засідання, доводячи свою невинуватість. Тривале кримінальне переслідування з боку органів досудового розслідування та прокуратури, а також перебування під судом безумовно змінили нормальний життєвий уклад позивача, що призвело до зрушення його зв`язків з оточуючими, негативно вплинуло на самопочуття та душевний стан, знищило позитивну ділову репутацію, як голови сільської ради та добропорядного громадянина. Розрахунок завданої шкоди зроблено ОСОБА_1 , який знаходиться в позовній заяві. Зазначає, що у розрахунку зроблено помилку в тривалості перебування під слідством і судом (10 років 9 місяців та 25 днів), в дійсності цей термін становить 9 років і 17 днів, або 3304 дні. Враховуючи розмір мінімальної заробітної плати, що діє під час розгляду справи мінімальний розмір компенсації моральної шкоди становить 881040 гривень, це гарантований державою мінімальний розмір моральної шкоди завданої позивачу. Разом з тим, вважає, що є підстави для збільшення суми моральної шкоди, вище мінімальної, з підстав вказаних вище. Таким чином заявлена ОСОБА_1 сума відшкодування 2105600 гривень є об`єктивною і обґрунтованою. Доводи відповідача про відсутність доказів протиправності (незаконності) дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, та відсутність достатніх доказів про спричинення позивачу моральної шкоди, є безпідставними, оскільки факт перебування позивача під слідством та судом, незаконне засудження та подальше ухвалення судом виправдувального вироку, є достатньою правовою підставою для отримання компенсації від держави у порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Доводи відповідача про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», якими визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується, як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень є неправомочними. Враховуючи вищевикладене просить позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача, прокурор, Савчук Л.Д., у судовому засіданні зазначила, що позов є безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення. Вважає моральну шкоду завдану позивачеві недоведеною. Зазначає, що прокуратурою у відзиві детально розписано та наведено підстави для відмови у задоволенні позову. Винесення виправдовувального вироку не несе за собою спричинення моральної шкоди ОСОБА_1 , тому у задоволення позовних вимог просить відмовити повністю.

Представник Головного управління Державної казначейської служби України, у судове засідання повторно не з`явився. Про день, час та місце проведення судових засідань засідань повідомлялися належним чином, шляхом надіслання судової повістки, що стверджується роздруківками довідок про доставку електронного документу від 18.03.2025, від 19.03.2025 та 17.04.2025, а також шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Причини неявки суд не повідомили. Заяв та клопотань про відкладення судових засідань не подавали. 18.02.2025, представник відповідача, Державної Казначейської служби України, ОСОБА_3 , надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву. Вважає, що вимоги позивача є необгрунтованими та безпідставними, тому просить у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до такого висновку.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Судом встановлено, 14 серпня 2014 року, слідчим Рахівського ВП УНП в Закарпатській області під процесуальним керівництвом прокуратури Рахівського району, у кримінальному провадженні №0000865 від 20.08.2013, ОСОБА_1 , повідомлено про підозру у скоєнні злочину, передбаченого ст.366 ч.1 КК України.

30 вересня 2014 року, прокурором у кримінальному провадженні висунуто обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України та 08.10.2014 обвинувальний акт направлено на розгляд до Рахівского районного суду Закарпатської області.

Вироком Рахівського районного суду від 16 березня 2015 року, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення та призначено йому відбування покарання за ч.2 ст. 364 КК України 5 (п`ять) років позбавлення волі з позбавленням права займати виборні посади строком на 3 (три) роки, зі сплатою штрафу в сумі 8500 гривень, що прирівнюється 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а за ч.2 ст.366 КК України, до позбавлення волі строком на 3(три) роки з позбавленням права займати державні посади строком на 2 (два) роки зі сплатою штрафу в сумі 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що прирівнюється 4250 гривень. На підставі ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно до відбуття покарання за даним вироком позивачу призначено покарання 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати керівні посади строком на 3 роки та зі штрафом у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень. На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_1 , звільнено від основного покарання, якщо протягом трьох років він не вчинить нового злочину.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 25.08.2015, вирок Рахівського районного суду від 16.03.2015, щодо обвинувачення ОСОБА_1 , скасовано, призначено новий розгляд кримінального провадження зі стадії підготовчого судового засідання.

16.05.2017, вироком Рахівського районного суду Закарпатської області, встановлено, що надаючи оцінку доказам, які були надані стороною обвинувачення, трактуючи всі сумніви на користь обвинуваченого, суд прийшов до висновку про відсутність події та складу злочинів у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_1 . Внаслідок чого ОСОБА_1 , виправдано. Провадження у відношенні ОСОБА_1 закрито. Знято арешт з будинку АДРЕСА_1 , накладений ухвалою слідчого судді від 22.08.2014, після набуття цим вироком законної сили.

Так, з виправдувального вироку вбачається, що в ході судового розгляду ОСОБА_1 , свою вину не визнав, повністю заперечив вчинення ним кримінального правопорушення. Показав суду, що жодних неправомірних рішень виконкому чи сесії Ясінянської селищної ради він не підписував, не оформляв та не видавав.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 17.10.2023, вирок Рахівського районного суду від 16.05.2017 відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.364 ч.2, 366 ч.2 КК України, залишено без змін. Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування норм кримінального закону, що могли б бути підставами для скасування вироку суду першої інстанції, не встановлено, вирок суду першої інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим.

15.10.2024, постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 17.10.2023, вирішено залишити без змін, а касаційні скарги прокурора та представника потерпілого - без задоволення.

З вище наведеного судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував під слідством та судом в період з 30.09.2014 по 17.10.2023, тобто 9 років 17 днів, а саме 3304 дні.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_1 не обирався.

Суд вважає, що факт кримінального переслідування позивача спричинив йому страждання морального характеру, призвів до порушень його нормальних життєвих зв`язків та обмежив у можливості реалізувати свої права та інтереси, що виразилися у втраті ділової репутації, як голови сільської ради та можливості балотуватися в органи місцевого самоврядування, втраті можливості поновлення на роботу, змінах умов проживання, в погіршенні стану здоров`я та загостренні хронічних захворювань, що потягнуло за собою тривалий час лікування, негативні переживання у зв`язку з поширенням негативної інформації широкому колу осіб, крім того, на його майно, було накладено арешт, який тривав з 2014 року по 2017 рік. Отже, доведеним, є те, що позивач був змушений вживати додаткові заходи щодо організації свого життя і відповідно змінити спосіб свого життя, що спричинило моральну шкоду.

При цьому, позивачем заявлені вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 2105600 (два мільйони сто п`ять тисяч шістсот) гривень з підстав незаконного притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених за ст.ст.364 ч.2, 366 ч.2 КК України.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.56 Конституції кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається із уточнюючого розрахунку позивача, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, виходить із розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2025 року, тобто із суми - 8000 грн. х110,13 (тривалість перебування під слідством і судом (9 років і 17 днів, або 3304 дні або 3304/30=110,13 місяця), що становить (8000 х110,13) 881040 (вісімсот вісімдесять одну тисячу сорок) гривень. Разом з тим, вважає, що є підстави для збільшення суми моральної шкоди вище мінімальної з підстав наведених у позовні заяві та просить стягнути суму 2105600 гривень.

Розглянувши наведену вище заявлену до стягнення суму моральної шкоди, суд виходить з наступного.

За змістом п.2 ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Статтею 1176 ЦК України унормовано, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (ч.1). Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч.2). Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч.7).

Згідно п.5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода.

У пункті 1 статті 1 вказаного Закону зазначено, що відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону).

Згідно з положеннями статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Право на відшкодування шкоди виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року N6/5/3/41. До реабілітуючих підстав належать: відсутність події кримінального правопорушення; відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпання можливості їх отримати.

Такі правові позиції є усталеними, про що зазначено, зокрема, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі №522/2493/18 (провадження №14-195цс21).

Під час розгляду справи судом встановлено, що у зв`язку із тривалим перебуванням під слідством і судом, накладенням арешту на майно, позивачу заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі постановлення виправдувального вироку суду.

При визначені розміру морального відшкодування суд враховує обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством та судом, як зазначає позивач становить (9 років і 17 днів, або 3304 дні).

Зазначене призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, тому з урахуванням засад розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди.

Мінімально гарантований розмір моральної шкоди, визначений виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про державний бюджет України на 2025 рік» на момент розгляду справи (8000 гривень х110,13 місяців) становить 881040 гривень.

Визначаючи розмір відшкодування, виходячи саме із суми однієї мінімальної заробітної плати встановленої на момент розгляду справи, судом прийнято до уваги положення п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, за змістом яких, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. Також, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

У своїх численних рішеннях Європейський Суд з прав людини зазначає, що компенсація моральної шкоди має бути адекватною.

Згідно судової практики Верховного Суду, що містяться в постановах Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі №761/22531/23 (провадження №61-7724св24), від 08 жовтня 2024 року у справі №333/2527/22 (провадження № 61-7696св24), від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23 (провадження № 61-8406св24), від 15 листопада 2024 року у справі №336/2137/23 (провадження №61-9291св24), від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21 (провадження № 61-8267св24), при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, Верховний Суд роз`яснював про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування».

Не заслуговують на увагу доводи представника відповідача Закарпатської обласної прокуратури про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із норм статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1600 гривень, оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Така практика Верховного Суду є сталою та узгоджується із нормами статті 13 Закону.

Таким чином, визначений статтею 13 Закону мінімальний розмір моральної шкоди не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом, однак з урахуванням конкретних обставин, засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом не передбачено.

При цьому, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

На думку суду, визначений позивачем у позовній заяві розмір моральної шкоди є вочевидь завищеним та таким, що не узгоджується з вимогами розумності, виваженості і справедливості, позивач не надав доказів щодо додаткових негативних наслідків під час притягнення до кримінальної відповідальності та доказів на підтвердження того, що розмір завданої йому моральної шкоди перебільшує розмір мінімально гарантованої компенсації.

Суд, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, з урахуванням вимог справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи обставини справи, суд не вбачає підстав для застосування більшого розміру такого відшкодування, вважає такий розмір справедливою та достатньою сатисфакцією для позивача.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV (Станков) v. BULGARIA (Болгарії) § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

23.10.2024, у постанові Верховний суд у справі №293/174/23, висунув правову позицію, в якій зазначив, що враховуючи відсутність відомостей про застосування щодо позивача будь-яких запобіжних заходів протягом незаконного перебування під слідством та судом, мінімальний гарантований законом розмір відшкодування моральної шкоди є достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру та відповідає принципам розумності, пропорційності і справедливості.

Отже, у задоволенні частини вимог, щодо підстав для збільшення суми стягнення моральної шкоди, суд відмовляє через необґрунтованість.

Виходячи зі змісту статтей 269, 270, 271 Цивільного кодексу України особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом; особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту; особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою; відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості; перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним. Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

Відповідно до ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на те, що в ході судового розгляду справи судом встановлено, що позивач незаконно перебував під слідством та судом протягом 9 років 17 днів, його було притягнуто, як обвинуваченого у вчиненні злочину, суд вважає встановленим факт незаконного порушення вказаними діями відповідача особистих немайнових прав позивача (як то право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого життя, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, тощо) та можливості позивача вільно і на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя, чим йому було завдано моральної шкоди через тривале кримінальне переслідування.

Суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Разом з тим, доводи Державної казначейської служби України, Закарпатської обласної прокуратури, викладені у відзивах на позовну заяву, не свідчать про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Щодо доводів прокурора про те, що позивач не довів факту спричинення йому моральної шкоди, то вони не заслуговують на увагу, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Щодо стягнення моральної шкоди з Державної казначейської служби України.

Відповідно до постанови ВП Верховного Суду 15 грудня 2020 року №752/17832/14-ц ВП ВС зауважує, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (див. також постанови ВП ВС від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункт 4.20); від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі 688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35)). У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою (див. постанову ВП ВС від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 30)). Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (див. постанови ВП ВС від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)).

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) та постанові УЦС ВС від 01.09.2021 у справі №545/2344/20.

Тобто, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

У відповідності до п.13 ч.2 ст.3 ЗУ "Про судовий збір", судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Отже, судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 141, 178, 263-265, 273, 279, 354, 355, п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , 881040 (вісімсот вісімдесять одну тисячу сорок) гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовити.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , мешканець АДРЕСА_2 .

Відповідачі:

- Держава Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, №6, .

-Прокуратура Закарпатської області, місцезнаходження: 88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, №2а.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуюча: М.О. Марусяк