КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/8066/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/18571/23

26 червня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2024 року, ухвалені під головуванням судді Аббасової Н.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, у якому просила:

- поновити її на посаді фахівця департаменту кадрової політики апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «АМПУ») з дати звільнення, а саме з 10.01.2023;

- стягнути з ДП «АМПУ на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначала, що з серпня 2020 року вона працювала в ДП «АМПУ» на посаді фахівця департаменту кадрової політики апарату управління, у 2021 році була тимчасово переведена на посаду інспектора з питань зайнятості департаменту кадрової політики на період відсутності основного працівника, зі збереженням основного місця роботи.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

Наказом ДП «АМПУ» №84-к від 28.02.2022 «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» (зі змінами), погодженого з Первинною профспілковою організацією працівників ДА «АМПУ», встановлено початок простою в апараті управління ДП «АМПУ» з 08 год. 30 хв. 01.03.2022 до припинення або скасування воєнного стану в Україні. В подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 год. 30 хв. 26.03.2022 строком на 30 діб згідно з Указом Президента України №133/2022 від 14.03.2022, з 05 год. 30 хв. 25.04.2022 строком на 30 діб згідно з Указом Президента України №259/2022 від 18.04.2022, з 05 год. 30 хв. 25.05.2022 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України №341/2022 від 17.05.2022, з 05 год. 30 хв. 23.08.2022 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України №573/2022 від 12.08.2022.

На підставі пункту 1 наказу ДП «АМПУ» №202-к від 30.08.2022 «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » з 30.08.2022 простій, встановлений наказом ДП «АМПУ» №84-к від 28.02.2022, позивачці припинено, а згідно з пунктом 2 вказаного наказу призупинено дію трудового договору, укладеного між сторонами, до відновлення можливості виконувати позивачкою роботи, але не пізніше дня після припинення або скасування воєнного стану в Україні. Тобто відповідач визначив умови для відновлення дії договору, а саме, за наявності можливості виконувати позивачкою роботи або скасування воєнного стану в Україні.

05.09.2022 позивач надіслала на електронну адресу відповідача вимогу щодо усунення порушень трудового законодавства України та колективного договору, якою повідомила роботодавця, що має можливість виконувати роботу в подальшому, у зв`язку з чим вимагала відновити дію трудового договору, укладеного між сторонами. Однак така вимога відповідачем була залишена без відповіді.

01.05.2023 року з відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду України, позивачці стало відомо про її звільнення із займаної посади під час призупинення дії трудового договору, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 09.01.2023 № 16-к.

Позивачка стверджує, що роботодавець скоротив посаду, яку вона обіймала, однак при цьому фактичних змін в організації виробництва і праці не відбулось; щодо запропонованих звільнень відповідач не повідомив первинну профспілкову організацію за три місяці; відповідач не запропонував їй вакантні посади та іншу роботу на тому самому підприємстві та не отримав від неї відмову від продовження роботи; відповідач не повідомив її про наступне вивільнення під підпис.

Вказані обставини, на думку позивачки, свідчать про недотримання роботодавцем вимог чинного трудового законодавства щодо порядку її звільнення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року позов ОСОБА_1 до ДП «АМПУ» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді фахівця департаменту кадрової політики апарату управління ДП «АМПУ» з 10.01.2023.

Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 10.01.2023 по 15.01.2024 у розмірі 793 325, 20 грн.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2024 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. В іншій частині відмовлено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача відбулося з порушенням встановленого законом порядку. Так, позивачка не отримувала попередження про наступне вивільнення та не була ознайомлена з переліком вакантних посад ДП «АМПУ» під особистий підпис працівника, як це передбачено положеннями частини третьої статті 49-2 КЗпП України. Порушене право незаконно звільненого працівника підлягає захисту шляхом поновлення позивачки на посаді. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що враховуючи матеріали справи, її категорію та складність, характер та обсяг наданих адвокатом послуг, виходячи з предмету заявленого позову, принципу розумності, справедливості та пропорційності, беручи до уваги клопотання представника позивача про зменшення витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку, що до стягнення з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 належить 15 000 грн понесених витрат. Вказаний розмір визначено судом з урахуванням критерію реальності адвокатських витрат, встановлення їхньої дійсності та необхідності, а також критерію розумності їхнього розміру, співмірності між обсягом та часом роботи адвоката.

Не погоджуючись з рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року, та додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2024 року, 14 лютого 2025 року ДП «АМПУ» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року, та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що відповідачем на виконання норм ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення персонально попереджено позивача за два місяці трьома різними способами: телефоном, месенджером та поштовим відправленням. Одночасно із Попередженням про наступне вивільнення від 24.10.2022 позивачу запропоновано вакантні посади в ДП «АМПУ» станом на 24.10.2022. У подальшому відповідно до статті 49-2 КЗпП України до закінчення двомісячного терміну з дати ознайомлення із попередженням про наступне вивільнення позивачу неодноразово пропонувалась інша робота відповідно до кваліфікації та наявних вакантних посад в ДП «АМПУ».

Отже, норми ст. 49-2 КЗпП України про персональне попередження позивача за два місяці про наступне вивільнення та надання переліку вакантних посад та пропозицій іншої роботи станом на 24.10.2022 відповідачем виконано всіма наявними та відомими засобами зв`язку позивача, однак остання на телефонні дзвінки не відповідала, за допомогою месенджерів чи у інший спосіб, не просила повідомляти її іншими засобами зв`язку або на іншу адресу місця проживання. Отже саме позивач фактично ухилилася від отримання попередження про наступне вивільнення та переліків вакантних посад та пропозицій іншої роботи.

Водночас заявник звертає увагу, що ст. 49-2 КЗпП України не містить прямого обов`язку ознайомлювати працівника з попередженням про наступне вивільнення та з вакантними посадами саме під особистий підпис.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції формально підійшов до аналізу норм матеріального права, не розглянув спір на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які відповідач посилався як на підставу своїх заперечень, а також не застосував висновки Верховного Суду до спірних правовідносин, чим порушив принцип законності і обґрунтованості судового рішення, встановлений ст. 263 ЦПК України.

Також заявник вважає, що судом першої інстанції зроблено невірний розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період з 10.01.2023 по 15.01.2024 у розмірі 793 325,20 грн.

Для здійснення відповідного розрахунку відповідачем було надано довідку щодо середньоденного заробітку ОСОБА_1 від 23.08.2023 №10-04.01.01-26/84 згідно із якою середньоденна заробітна плата позивача складає 1079,23 грн, а не 2993,68 грн як зазначено позивачем у розрахунку за час вимушеного прогулу від 15.01.2024, визначеного на власний розсуд та із зазначенням даних про нараховану заробітну плату, яка є максимально великою у порівнянні із іншим періодом.

Водночас, судом першої інстанції у порушення Порядку № 100 взято до обрахунку суму середньоденної заробітної плати зазначеної позивачем у розмірі 2 993,68 грн, замість суми визначеної у довідці ДП «АМПУ» від 23.08.2023 №10-04.01.01-26/84 у розмірі 1079,23 грн.

Якщо брати період стягнення середнього заробітку позивача, у разі визнання звільнення незаконним з 11.01.2023 по 15.01.2024, то загальна кількість днів вимушеного прогулу мала б становити 264 дні. Та з урахуванням середньоденної заробітної плати позивача у розмірі 1079,23 грн., середній заробіток становив би 284 916,72 грн (264 дні Х 1079,23 грн), що у набагато менше ніж сума нарахована судом 793 325,20 грн (265 днів Х 2 993,68 грн) та яку обраховано всупереч положенням визначеним у Порядку №100. Різниця надмірно стягнутого середнього заробітку становить 508 408,48 грн.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 ухвалено з порушенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995. Взятий судом першої інстанції розрахунок середнього заробітку не відповідає положенням Порядку та не може бути основою законного рішення суду.

Водночас, стягнення середнього заробітку на користь позивача є безпідставним вцілому, оскільки звільнення відбулося за наявності законних підстав.

Крім того, просять скасувати і додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2024 року .

06 травня 2025 року до Київського апеляційного суду від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Глухенького С.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник зазначав, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для її задоволення.

В судове засідання з`явився представник відповідача Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Ігнатенко Т.Б., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, 26 червня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшла заяви про розгляду справи без її участі та без участі її представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 працювала в Державному підприємстві «Адміністрація морських портів України» на посаді фахівця департаменту кадрової політики апарату управління ДП «АМПУ».

Наказом ДП «АМПУ» №84-к від 28.02.2022 «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» в апараті управління ДП «АМПУ» з 08 год. 30 хв. 01.03.2022 встановлено початок простою до припинення або скасування воєнного стану в Україні, а також п. 5 визначено проводити виплату заробітної плати працівникам апарату управління ДП «АМПУ» у розмірі посадового окладу, встановленого у штатному розписі.

Наказом ДП «АМПУ» №202-к від 30.08.2022 «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » з 30.08.2022 припинено простій, встановлений наказом № 84-к від 28.02.2022 (зі змінами), інспектору з питань зайнятості департаменту кадрової політики апарату управління ОСОБА_1 ; призупинено з 30.08.2022 дію трудового договору, укладеного зі ОСОБА_1 до відновлення можливості виконувати нею роботу, але не пізніше наступного дня після припинення або скасування воєнного стану в Україні».

Наказом ДП «АМПУ» № 66/10 від 09.09.2022 «Про запровадження змін в організації виробництва і праці» запроваджено зміни в організації виробництва і праці в апараті управління ДП «АМПУ» шляхом скорочення штату і чисельності працівників.

Наказом ДП «АМПУ» №374-к від 24.10.2022 «Про скорочення штату та чисельності працівників апарату управління ДП «АМПУ» прийнято рішення скоротити з 11.01.2023 певні посади департаменту кадрової політики, зокрема, і посаду фахівця, яку займала позивач. Не пізніше ніж за 2 місяці забезпечити ознайомлення під особистий підпис працівників, посади яких підлягають скороченню, з персональним попередженням про наступне вивільнення. Запропонувати працівникам, посади яких скорочуються, переведення за їх письмовою згодою на інші вакантні посади в ДП «АМПУ» (у разі наявності).

Наказом ДП «АМПУ» №16-к від 09.01.2023 «Про звільнення» з 10.01.2023 ОСОБА_1 звільнено з посади фахівця департаменту кадрової політики апарату управління на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників). Підстава: попередження про наступне вивільнення від 24.10.2022, наказ ДП «АМПУ» №374-к від 24.10.2022 «Про скорочення штату і чисельності працівників апарату управління ДП «АМПУ».

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка наводить аргументи про те, що наказ про звільнення є протиправним, адже прийнятий з порушенням вимог чинного трудового законодавства щодо порядку звільнення працівника у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно із частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин першої та шостої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган.

Згідно із статтею 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 міститься правовий висновок про те, що «за положеннями частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».

У постанові Верховного Суду від 22грудня 2021 року у справі № 303/798/17 (провадження № 61-1863св20) зазначено, що «законодавством про працю не передбачена форма та спосіб повідомлення працівника про скорочення чисельності або штату працівників. Метою персонального попередження про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці є надання працівникові можливості завчасно визначитися із майбутнім працевлаштуванням або підшукати собі іншу роботу».

Аналогічний висновок міститься і в листі Міністерства соціальної політики України від 24 вересня 2019 року № 10/0/36-19, зокрема: «законодавством про працю не передбачена форма та спосіб повідомлення працівника про наступне вивільнення у зв`язку із ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників».

Тобто, роботодавець самостійно визначає спосіб та форму повідомлення про вивільнення працівника та про наявні вакантні посади на підприємстві.

Подібні висновки також містяться в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 758/2190/23.

ОСОБА_1 не перебувала на робочому місці, оскільки із нею було призупинено дію трудового договору, а тому роботодавець не мав можливості ознайомити останню з попередженням про наступне вивільнення та з вакантними посадами на підприємстві особисто під підпис.

У зв`язку з цим, 28.10.2022 року ДП «АМПУ» за адресою місця реєстрації позивача (АДРЕСА_1 ), яка зазначена нею особисто в особовій справі, направило попередження про наступне вивільнення та перелік вакантних посад станом на 24.10.2022.

Попередження позивача про наступне вивільнення здійснювалося також засобами телефонного зв`язку за номером телефону ( НОМЕР_1 ) та через діючий месенджер.

Отже, ДП «АМПУ» неодноразово надсилалися поштою позивачу переліки вакантних посад, проте остання не надала згоди на переведення на жодну із запропонованих йому посад.

У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 зазначено, що «оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення».

Таким чином, ДП «АМПУ» з дотриманням зазначених положень законодавства було запропоновано позивачу усі вакантні посади на підприємстві.

Оскільки положення статті 49-2 КЗпП України не містить обов`язку роботодавця ознайомлювати працівника з попередженням про наступне вивільнення та з вакантними посадами на підприємстві саме під особистий підпис, то висновки суду першої інстанції в цій частині є помилковими.

Враховуючи наведене, установивши, що роботодавцем дотриманий порядок звільнення позивача з роботи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для поновлення його на роботі, а також стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.ч.1ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга ДП «АМПУ» підлягає задоволенню, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. У зв`язку з викладеним також підлягає скасуванню і додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2024 року.

Керуючись статтями 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2024 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 27 червня 2025 року

Головуючий: Судді: