Номер провадження: 22-ц/813/3573/25
Справа № 496/8/19
Головуючий у першій інстанції Буран В.М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Козлової В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу, ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2024 року, повний текст якого складено 30 жовтня 2024 року та ухваленого під головуванням судді Бурана В.М., у цивільній справі за позовом Біляївської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору Головне управління Держгеокадастру в Одеській області про стягнення безпідставно збереженої орендної плати, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Біляївської міської ради Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: Головне управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання недійсним договору оренди землі та стягнення судових витрат,

встановив:

02.01.2019 року Біляївська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, та змінивши вимоги, просила стягнути безпідставно збережену орендну плату у розмірі 180 988,50 грн. та судові витрати у розмірі 2715,00 грн.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 27.05.2004 року між Біляївською міською радою Одеської області та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі. Договір зареєстровано в Біляївському районному відділі земельних ресурсів, про що у книзі записів реєстрації договорів оренди землі вчинено запис 28 травня 2004 року №375. Відповідно до договору в оренду було передано земельну ділянку загальною площею 0,1125 га. по АДРЕСА_1 . На вказаній земельній ділянці знаходиться об`єкт нерухомості, який належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування: будівля існуючого кафе-бару. Договір оренди укладено строком на 15 років. Договором встановлено розмір та умови перегляду розміру сплати орендної плати.

Згідно листа Роздільнянської об`єднаної державної податкової інспекції №5309/9/15.24-10.05 від 04.12.2017 року платежі по орендній платі за землю від ОСОБА_1 за останні три роки не надходили.

Відповідно до листа Управління держгеокадастру у Біляївському районі Одеської області від 13.02.2017 року № 416/86-17 нормативно грошова оцінка земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1125 га, становить 883,36 грн. за 1 кв.м.

22.05.2018 року відбулося засідання комісії, на якому було розглянуто питання щодо визначення та нарахування збитків, заподіяних ОСОБА_1 в результаті несплати коштів за користування земельною ділянкою, на якій розташоване нерухоме майно відповідача. На засіданні комісії було визначено, що відповідно до розрахунку ОСОБА_1 нанесено Біляївській об`єднаній територіальній громаді збитки у вигляді неодержаних доходів у розмірі 180 988,50 грн., про що було складено протокол №5 засідання комісії від 22.05.2018 року та акт №4 від 22.05.2018 року про визначення розміру збитків у вигляді неодержаних доходів. Наведена сума збитків підтверджується розрахунком розміру збитків, наданим Управлінням містобудування, землевпорядкування та комунального майна Біляївської міської ради, з урахуванням площі земельної ділянки та її нормативно-грошової оцінки.

Листом від 30.05.2018 року №07-16/497 ОСОБА_1 було повідомлено про необхідність сплати вищенаведеної суми нарахованих збитків в місячний термін. Однак, на теперішній час ОСОБА_1 заборгованість, визначену актом комісії, не погасив.

04.06.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до Біляївської міської ради Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, в якому ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір оренди землі від 27.05.2004 року, відмовити в задоволенні первісного позову та стягнути на його користь судові витрати.

Позивач зазначив у своєму позові, що в договорі оренди землі та акті приймання-передачі об`єкта оренди напроти прізвища ОСОБА_1 не його підпис, тобто він не мав волевиявлення на укладання договору.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 17.10.2024 року позов Біляївської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, про стягнення безпідставно збереженої орендної плати у розмірі 180 988,50 грн. було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Біляївської міської безпідставно збережену орендну плату у розмірі 180 988,50 грн. та судові витрати у розмірі 2 715,00 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Біляївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, про визнання недійсним договору оренди було задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі, укладений 27.05.2004 року між Біляївською міською радою Одеської області та ОСОБА_1 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з Біляївської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 768,40 грн. та 13 385 грн. (т.3, а.с.3-4,6-16).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17.10.2023 року, ухвалення нового судового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Біляївської міської ради Одеської області, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Крім того, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 10.05.2023 року про прийняття до розгляду уточнених позовних вимог представника Біляївської міської ради про стягнення безпідставно збереженої орендної плати у розмірі 180 988,50 грн.

Апелянт зазначає, що вказана заява не є заявою про зміну предмету позову, а є фактично іншим позовом, а тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про її прийняття (т.3, а.с.21-29).

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17.10.2024 року, в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 учасниками справи не оскаржується.

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, без участі учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання (т.3, а.с.78-82).

Колегією суддів також було враховано заяву Біляївської міської ради Одеського району Одеської області про розгляд справи за відсутністю представника первісного позивача (т.3, а.с.88).

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з ОСОБА_1 безпідставно збережену орендну плату, у тому числі за 2015 рік, суд першої інстанції виходив із того, що позивач звернувся з позовом в межах позовної давності за вказаний період часу (т.3, а.с.3-4, 6-16).

Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції в цій частині, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.05.2004 року між Біляївською міською радою Одеської області та суб`єктом підприємницької діяльності фізичною особою - ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки № 375. Предметом Договору (п. 1) є довгострокове, платне користування земельною ділянкою несільскогосподарського призначення, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з послідуючим правом викупу земельної ділянки.

Згідно п. 2 вказаного Договору, в оренду передається земельна ділянка площею 0,1125 га за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови, які не наданні у власність та користування (вільні від забудови).

Відповідно п. 6 Договору, строк договору складає 15 років.

Пунктами 7, 8, 10,11 Договору визначено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 645,00 грн., що становить 7 740,00 грн. на рік. Обчислення орендної плати здійснюється з урахуванням індексу інфляції та один раз на два роки переглядається. За порушення строків внесення орендної плати передбачено пеню. Сторонами підписано акт приймання-передачі об`єкта оренди (т. 1 а.с.8-12, т. 2 а.с.30-43).

Вартість забудованої земельної ділянки станом на 01.01.2017 року становила 883,36 грн. за 1 м2 (т.1, а.с.20)

Проте, ОСОБА_1 за останні три роки орендна плата не сплачувалась, що підтверджується листом Роздільнянської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області від 04.12.2017 року № 5309/9/15-24-10-05 (т.1, а.с.19).

Згідно розрахунку відповідача розмір збитків, завданих територіальній громаді за розрахунковий період: останні три роки, а саме за 2015, 2016, 2017 роки, склав 180 988,50 грн. (т.1, а.с.21).

У добровільному порядку заборгованість по орендній платі ОСОБА_1 сплачена не була.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідно договору дарування нежитлової будівлі від 11.07.2018 року, ОСОБА_1 передав у власність, а ОСОБА_2 безоплатно прийняв у власність нежитлову будівлю бару-магазину, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з нежитлової будівлі (Літера «А») будівлі бару-магазину нежитловою площею 140 кв.м., що розташоване на земельній ділянці площею 0,1125 гектарів, що належить Біляївській міській раді Одеської області, кадастровий номер :02:006:0005 (т. 1, а.с.63-64)

Згідно листа ГУ ДПС в Одеській області від 20.01.2020 року № 1225/9/15-32-53-06-04 з ОСОБА_1 (як з фізичною особою - підприємцем 26.07.2010 року) було укладено договір оренди землі земельної ділянки загальною площею 0,1125 га строком дії договору 15 років, цільове призначення земельної ділянки для експлуатації кафе-бару, місцезнаходження земельної ділянки: АДРЕСА_2 (кадастровий номер договору не вказаний). Як фізична особа - підприємець ОСОБА_1 повинен був надавати податкові декларації з плати за землю за період дії договору оренди та сплачувати орендну плату до відповідного бюджету. Проте, податкові декларації з плати за землю не надані та орендна плата не сплачувалась за періоди з початку дії договору (т. 1, а.с.201-202, т. 2 а.с.1-2).

Крім того, висновком експерта № СЕ-2526-7-1269.21 було встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у Договорі оренди землі від 27.05.2004 року, укладеного між Біляївською міською радою Одеської області та СПД Фоменком О.О., зареєстрованого у Біляївському районному відділі земельних ресурсів 28.05.2004 року за № 375, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_1 в Акті приймання-передачі об`єкта оренди, переданого в довгострокову оренду на 15 років від 2004 року між Біляївською міською радою Одеської області та СПД ОСОБА_1 виконаний також не ОСОБА_1 , а іншою особою (т. 2, а.с.74-91).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки від 05.07.2018 року, земельна ділянка, кадастровий номер :02:006:0005, площею 0,1125 га., що розташована за адресою : АДРЕСА_1 , використовується під існуючий кафе-бар та є комунальною власністю (т. 2, а.с.111-161).

Згідно наданої інформації ГУ Дергеокадастру в Одеській області, викладеної у листі від 04.09.2023 року № 9-15-0.63-3867/2-23, в Державному фонді документації із землеустрою та оцінки земель Сектору наявний «Проект відведення земельної ділянки загальною площею 0,1125 га суб`єкту підприємницької діяльності фізичній особі гр. ОСОБА_1 під існуючий кафе-бар в довгострокову оренду терміном 15 років за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови, які не надані у власність та користування (вільні від забудови) по АДРЕСА_1 », розроблений Українським державним інститутом проектування садів та виноградників «УКРДІПРОСАД», Одеський філіал (код документації із землеустрою - 2004МФ130ДБЛ000088) - т.2, а.с.235.

Тобто, судом першої інстанції було обґрунтовано встановлено факт користування ОСОБА_1 земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , незважаючи на відсутність волевиявлення щодо оренди вказаної земельної ділянки, через відсутність його підпису у договорі оренди, з підстав того, що в матеріалах справи наявна копія технічної документації, яка виготовлена станом на червень 2002 року щодо приміщення бару по АДРЕСА_1 , який розташований на спірній земельній ділянці, та де власником зазначений ОСОБА_1 .

Крім того, ОСОБА_1 було укладено договір дарування від 11.07.2018 року нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яке розташовувалось на земельній ділянці кадастровий номер :02:006:0005, площею 0,1125 га. та відповідно до п.13 зазначеного договору, визначено, що земельна ділянка, на якій розташована нежитлова будівля, що відчужується, не є власністю ОСОБА_1 , знаходиться в його користуванні, кадастровий номер сформований, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за №HB-018 від 05 липня 2018 року, виданого Відділом у Біляївському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеської області.

Таким чином, до укладання договору дарування 11.07.2018 року та як мінімум з 2002 року, ОСОБА_1 фактично користовувався спірною земельною ділянкою (т.2, а.с.120-121).

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Як вже зазначалось, розпорядником спірної земельної ділянки є позивач, який діє в інтересах територіальної громади м. Біляївка.

Статтею 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною 1 ст. 10 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Предметом первісного позову в цій справі є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщено.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України.

Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України).

Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 цього Кодексу).

За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина 1 ст. 93 ЗК України передбачає, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (ст. 125 ЗК України).

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України, не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Під час розгляду справи, судом першої інстанції було обґрунтовано встановлено, що відповідач ОСОБА_1 був власником нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, розпорядником якої є позивач. А тому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 922/207/15 і № 922/5468/14, від 14.01.2019 у справі №912/1188/17.

Наявність підстав для повернення безпідставно набутих коштів є встановлення обставин набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (потерпілого) та те, що набуття або збереження цього майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

З урахуванням визнання недійсним договору оренди спірної земельної ділянки, та відповідно відсутності реєстрації такого договору, користування спірною земельною ділянкою відповідачем відбувалося без достатньої правової підстави. При цьому позивачем за первісним позовом недоотримано доходів у вигляді орендної плати, та такі відносини за своїм змістом є кондиційними, тому наявність або відсутність вини відповідача в даному випадку не підлягає дослідженню.

Крім того, після відчуження вищевказаного нерухомого майна, ОСОБА_1 зобов`язаний був здійснити відповідні дії щодо повідомлення орендодавця про зміну власника та безпідставність подальшої сплати ним орендної плати.

За таких обставин, суд першої інстанції, враховуючи, що відповідач, як фактичний користувач земельною ділянкою, що без достатньої правової підстави за рахунок її власника зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду, в частині стягнення збитків у розмірі 45 796,92 грн. за 2015 рік, з огляду на наступне.

У суді першої інстанції, а також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про застосування строків позовної давності в цій частині позовних вимог.

Так, позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Суд першої інстанції, відмовляючи відповідачу за первісним позовом у застосуванні позовної давності в цій частині позовних вимог, виходив з того, що позивач за первісним позовом не пропустив строк позовної давності.

Колегія суддів зазначає, що в силу приписів ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи (аналогічні висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 09.11.2016 у справі № 6-1457цс16 та від 09.11.2016 № 6-2170цс16). У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. У випадку якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску (постанова Касаційного господарського суду Верховним Судом від 26.03.2018 у справі № 922/273/17).

З позовними вимоги щодо стягнення збитків у розмірі 45 796,92 грн. за період 2015 року позивач звернувся 02.10.2019 року.

За таких обставин, зважаючи на те, що право позивача за первісним позовом було дійсно порушено, однак з урахуванням дати звернення позивача за первісним позовом (02.10.2019 року),

апеляційний суд вважає за необхідне оскаржуване рішення суду в цій частині скасувати та відмовити у позові в цій частині позову з підстав пропуску строку позовної давності.

В апеляційній скарзі апелянт також посилається на те, що судом необґрунтовано було прийнято до розгляду заяву Біляївської міської ради про зміну предмету позову.

02.04.2019 року Біляївська міська рада звернулася із позовом до відповідача про стягнення збитків у розмірі 180 988,50 грн. (т.1, а.с.1-7).

17.10.2022 року Біляївська міська рада звернулася із заявою про зміну предмету позову та просила про стягнення з відповідача ОСОБА_1 безпідставно збереженої орендної плати у розмірі 180 988,50 грн, (т.2, а.с.170-172).

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області 10.05.2023 року зазначену заяву первісного позивача було прийнято до розгляду (т.2, а.с.206-208).

Згідно приписів п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у ст. 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Згідно з п. ч.2 ст.197 ЦПК в підготовчому засіданні суд у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).

Отже, зміна предмету позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Доповнення позовних вимог новою вимогою та новими обставинами, по суті своїй є новим позовом.

Зміна предмета позову відбудеться тоді, коли в рамках конкретної позовної вимоги позивач замість одного способу захисту прав (який був заявлений раніше, при подачі позову) захоче скористатися іншим способом захисту, обґрунтовуючи свої позовні вимоги (предмет позову) тими самими обставинами, якими він обґрунтовував первісні вимоги.

Зміна предмету позову можлива, зокрема, у такі способи : 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачеві в межах спірних відносин.

Зміна підстав позову відбувається тоді, коли позивач в рамках конкретної позовної вимоги, в обґрунтування раніше заявлених позовних вимог (предмету позову) посилається на інші обставини якими він ці (перші) позовні вимоги, обґрунтовував.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні у ньому первісних обставин, зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Як вбачається, підставою спору у цій справі, є користування земельною ділянкою, предметом позову вимоги про стягнення з відповідача збитків у розмірі 180 988,50 грн.

У заяві про зміну предмету позову заявлено вимогу про стягнення з відповідача безпідставно збереженої ОСОБА_1 орендної плати у розмірі 180 988,50 грн., отже предмет позову не змінився.

Зміна предмету позову виникла в наслідок посилання позивача за первісним позовом на положення ст. 1212 ЦК України (норму матеріального права), при цьому обставини, на яких ґрунтується первісний позов не змінились.

За таких обставин, доводи апелянта про те, що позивач за первісним позовом звертаючись із заявою про зміну предмету позову, фактично звернувся із новим позовом, є безпідставними.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17.10.2024 року, в частині стягнення з відповідача на користь позивача збитків у розмірі 45 796,92 грн. за період 2015 року скасуванню, з ухваленням постанови про відмову у позові в цій частині.

Відповідно до ч. 1, п.п.1-3 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, на 25,3%, з позивача на користь апелянта слід стягнути судовий збір у розмірі 1 030,34 грн. (4 072,50 х 25,3% = 1 030,34).

Крім того, зважаючи на те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, на 74,70%, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 2 028,11 грн. (2715 х 74,70% = 2 028,11).

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне зробити взаємозалік судових витрат та стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача судові витрати у загальному розмірі 997,77 грн. (2 028,11 - 1 030,34 = 997,77).

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2024 року, в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Біляївської міської ради безпідставно збереженої плати за землю у розмірі 45 796,92 грн. та судових витрат у розмірі 2 715,00 грн., скасувати.

Відмовити Біляївській міській раді у позові до ОСОБА_1 щодо стягнення безпідставно збереженої плати за землю у розмірі 45 796,92 грн. за період 2015 року.

В іншій частині рішення Біляївського районного суду Одеської області залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь Біляївської міської ради Одеського району Одеської області , , судовий збір за розгляд справи у загальному розмірі 997,77 (дев`ятсот дев`яносто сім гривень 77 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27.06.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

О.С. Комлева