Провадження №22-ц/812/1279/25
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2025 року м. Миколаїв

Справа № 490/1464/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Лівінського І.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Богуславської О.М.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1

до

Чорноморського національного університету імені Петра Могили, виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Міністерства освіти і науки України

про

визнання права на приватизацію житла

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене суддею Чулупом О.С. 23 квітня 2025 року в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту рішення не зазначена,

у с т а н о в и в:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Чорноморського національного університету імені Петра Могили (далі ЧНУ ім. Петра Могили), виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Міністерства освіти і науки України про визнання права на приватизацію житла.

В обґрунтування позову зазначав, що з червня 2009 року перебуває у трудових відносинах із ЧНУ ім. Петра Могили.

03 жовтня 2009 року між позивачем та університетом укладено контракт № 85/09, відповідно до умов якого позивач призначався на посаду професора кафедри інформаційних технологій та програмних систем на строк з 01 вересня 2009 року по 31 серпня 2014 року.

Згідно п. 4.9 Контракту, ЧНУ ім. Петра Могили зобов`язується забезпечити ОСОБА_1 житлом протягом двох місяців з дня укладення контракту.

Вказував, що відповідно до п. 4.9.1. контракту після відпрацювання ОСОБА_1 50 місяців, але не пізніше ніж за два місяці до припинення дії контракту ЧНУ ім. Петра Могили зобов`язується передати ОСОБА_1 у приватну власність житло, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про приватизацію вказаної квартири до ТОВ «Житло», проте його заява у встановлений законодавством строк розглянута не була.

25 травня 2015 року Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради повідомлено, що розгляд заяви про приватизацію квартири АДРЕСА_1 буде продовжено після реєстрації права власності на дану квартиру за територіальною громадою міста, оскільки право власності на вказану квартиру зареєстровано за державою в особі Міністерства освіти і науки України та знаходиться в оперативному управління ЧНУ ім. Петра Могили. У зв`язку з цим, він звернувся з заявою про приватизацію квартири до ТОВ «Житло».

Позивач вважає, що має право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , яке порушено.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати право на отримання квартири АДРЕСА_1 в порядку приватизації.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову, дійшов помилкового висновку про те, що майно закладів освіти не підлягає приватизації, механічно застосувавши положення ст. 80 Закону України «Про освіту» без урахування специфіки правовідносин, що склалися між сторонами.

Позивач зазначав, що суд не врахував, що між позивачем та університетом існують договірні зобов`язання , які виникли з контракту № 85/09 від 03 жовтня 2009 року. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. ЧНУ ім. Петра Могили добровільно взяв на себе зобов`язання передати у власність позивача конкретну квартиру, придбав цю квартиру для нього та передав у користування.

Також апелянт наголошував на тому, що суд першої інстанції безпідставно не застосував правову позицію, викладену у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі 296/8558/21, в якій Верховний Суд звернув увагу на те, що договір, укладений з працівником породжує зобов`язання, які мають виконуватись. Заборона на приватизацію не стосується випадків, коли житло не є службовим і не використовується в освітньому процесі. Особа, яка виконала умови договору, має легітимні очікування і орган управління не може безпідставно в цьому відмовити. Відмова від приватизації без альтернативного способу захисту порушує ст.13 Конвенції про захист прав людини.

У відзиві на апеляційну скаргу ЧНУ ім. Петра Могили посилався на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2025 року без змін.

Зазначав, що університет, на балансі якого знаходиться спірне майно, є Національним закладом освіти, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, спірна квартира за адресою: АДРЕСА_2 знаходиться на балансі ЧНУ ім. Петра Могили. Статтею 80 ЗУ «Про освіту» визначено, що основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних або комунальних закладів освіти не підлягають вилученню, крім випадків встановлених законом. Об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням

Відповідно до положень ст.70 ЗУ «Про вищу освіту» майно державних або комунальних закладів вищої освіти не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичних і фізичних осіб без згоди засновників закладу вищої освіти та вищого колегіального органу самоврядування закладу вищої освіти, крім випадків, передбачених законодавством.

Згідно листа Міністерства освіти і науки від 22 липня 2015 року та від 07 березня 2017 року Міністерство освіти і науки не надало згоду на передачу квартири по АДРЕСА_2 , яка перебуває на балансі університету із сфери управління Міністерства у власність територіальної громади м. Миколаєва. За такого, відносно майна ЧНУ ім. Петра Могили, управління яким здійснюється Міністерством освіти та науки, законом встановлена заборона на його відчуження, в тому числі і в порядку приватизації.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство освіти і науки України зазначало, що судом першої інстанції при ухваленні рішення в повній мірі з`ясовані обставини справи, а також дотримано матеріальних та процесуальних норм. Просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Обґрунтовуючи свій відзив зазначало, що спірне майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 придбано Університетом для потреб навчального закладу.

Спірне майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 54, 2 кв.м. було придбане зазначеним Університетом для потреб навчального закладу. Звертаємо увагу, що право власності на нерухоме майно зареєстровано за державою в особі Міністерства освіти і науки України в оперативному управлінні ЧНУ ім. Петра Могили

Університет є юридичною особою. Веде самостійний баланс, має поточні та інші рахунки в установах банків України, має відокремлене майно, може від свого імені набувати майнових особистих немайнових прав і мати обов`язки, бути позивачем та відповідачем у суді. Головним розпорядником коштів Державного бюджету при фінансуванні університету є Міністерство освіти і науки України. Університет є розпорядником коштів Державного бюджету. Відповідно до Статуту ЧНУ імені Петра Могили затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України ЧНУ ім. Петра Могили є державною установою, що підпорядкований Міністерству освіти і науки України. Основні засоби і майно, що рахується на балансі Університету, є державною власністю та перебуває в господарському віданні Університету

Фінансування освітнього закладу здійснюється з державного бюджету, житло придбане за державні кошти.

Відповідно до частини четвертої статті 80 Закону України «Про освіту» - об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням. Пунктом 9 статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» встановлено, що нерухоме майно об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не може бути відчужене, вилучене, не можуть вчинятися дії, наслідком яких може бути їх відчуження. Статтею 4 Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна» встановлено, що приватизації не підлягають об`єкти, що мають загальнодержавне значення та діяльність яких забезпечує соціальний розвиток, збереження та підвищення культурного, наукового потенціалу, духовних цінностей (заклади освіти).

Отже, наразі законом встановлена пряма заборона на відчуження квартири в порядку приватизації.

У відзиві на апеляційну скаргу виконавчий комітет Миколаївської міської ради зазначав, що він не уповноважений вирішувати питання приватизації житла, а отже прав позивача не порушував і є неналежним відповідачем у справі.

Представники відповідачів, ЧНУ ім. Петра Могили, Міністерство освіти і науки України та Миколаївської міської ради у судове зсідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с. 207, 208).

Від представника Миколаївської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність представника Миколаївської міської ради.

Представник ЧНУ ім. Петра Могили у відзиві на апеляційну скаргу просив розглядати справу у відсутність їх представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за державою в особі Міністерства освіти і науки України, яке в свою чергу дозвіл на передачу вказаної квартири в комунальну власність не надавало. Майно закладів освіти не підлягає приватизації відповідно до положень ст. 80 Закону України «Про освіту»

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права на приватизацію, ОСОБА_1 посилався на порушення відповідачами зобов`язання щодо передачі квартири у власність, яке виникло із укладеного у 2009 році контракту.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 202 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припиненні зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм.

З матеріалів справи вбачається, що згідно наказу Чорноморського державного університету імені Петра Могили № 26/К від 01 вересня 2009 року ОСОБА_1 прийнято на роботу з 01 вересня 2009 року на посаду в.о. професора кафедри інформаційних технологій і програмних систем.

Відповідно до контракту № 85/09 від 03 жовтня 2009 року укладеному між Чорноморським державним університетом імені Петра Могили та позивачем, ОСОБА_1 призначається на посаду професора кафедри інформаційних технологій та програмних систем на строк з 01 вересня 2009 року по 31 серпня 2014 року.

Відповідно до п. 4.9. Контракту ЧДУ ім. Петра Могили зобов`язується забезпечити ОСОБА_1 житлом на протязі двох місяців з дня укладання контракту.

Відповідно до п 4.9.1 Контракту після відпрацювання ОСОБА_1 50 місяців, але не пізніше ніж за два місяці до припинення дії контракту ЧДУ ім. Петра Могили зобов`язується безоплатно передати ОСОБА_1 у приватну власність житло, а саме квартиру АДРЕСА_4 (що належить ЧДУ ім. Петра Могили на праві приватної власності) з оформленням правовстановлюючих документів на право власності на це житло у спосіб, що передбачений законодавством.

Згідно контракту № 32/14 від 29 серпня 2014 року укладеному між Чорноморським державним університетом імені Петра Могили та ОСОБА_1 , ОСОБА_1 призначається на посаду завідувача кафедри інформаційних технологій та програмних систем на строк з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2019 року.

Згідно п 4.9.1 Контракту ЧДУ імені Петра Могили згідно п.4.9. контракту № 85/09 від 03 жовтня 2009 року безоплатно передає ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , що належить ЧДУ і яка була придбана для нього університетом згідно договору купівлі-продажу квартири.

Таким чином, з урахування факту дотримання та виконання позивачем умов договору найму, у нього виникло право вимагати передання йому у власність спірної квартири і таке право ґрунтується насамперед на принципі свободи договору (статті 3, 627 ЦК України) та загальному імперативі про обов`язковість договору до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною четвертою статті 80 Закону України «Про освіту» (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням.

У свою чергу, порядок використання майна закладів освіти, яке не використовується в освітньому процесі, врегульовано частиною шостою статті 80 Закону України «Про освіту», якою передбачено, що майно закладів освіти, яке не використовується в освітньому процесі, може бути вкладом у спільну діяльність або використане відповідно до статті 81 цього Закону.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про вищу освіту» (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вищий навчальний заклад - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей.

Частиною першою статті 70 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що матеріально-технічна база закладів вищої освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші матеріальні цінності.

Відповідно до законодавства та з урахуванням організаційно-правової форми закладу вищої освіти з метою забезпечення його статутної діяльності засновником (засновниками) закріплюються на основі права господарського відання або передаються у власність будівлі, споруди, майнові комплекси, комунікації, обладнання, транспортні засоби та інше майно.

Повноваження засновника (засновників) закладу вищої освіти щодо розпорядження державним майном у системі вищої освіти здійснюються відповідно до законодавства.

Частина друга статті 70 Закону України «Про вищу освіту» передбачає, що майно закріплюється за державним або комунальним вищим навчальним закладом на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників вищого навчального закладу та вищого колегіального органу самоврядування вищого навчального закладу, крім випадків, передбачених законодавством.

Із системного аналізу зазначених вище норм права вбачається, що заборона приватизації об`єктів та майна державних і комунальних закладів освіти, закріплена статтею 80 Закону України «Про освіту», є загальним правилом, у той час як стаття 70 Закону України «Про вищу освіту» встановлює заборону передачі майна у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників вищого навчального закладу та вищого колегіального органу самоврядування вищого навчального закладу і містить виключення - «крім випадків, передбачених законодавством».

Вказані правові норми передбачають заборону приватизації, яка стосується об`єктів державних і комунальних закладів освіти, необхідних для використання в освітньому процесі, для провадження видів діяльності, передбачених спеціальними законами.

Проте у даній справі спір стосується житлового приміщення, що не має статусу службового житла, належить на праві власності державі в особі Державного вищого навчального закладу «ЧДУ ім. Петра Могилим» (нині Чорноморський національний університет), у яке позивач вселився на законних підставах та тривалий час там проживає (понад 15 років), тобто має триваючі зв`язки із цим житлом.

З договору купівлі-продажу квартири від 27 серпня 2009 року вбачається, що Чорноморський державний університет імені Петра Могили придбав у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за Державою в особі Міністерства освіти і науки України в оперативному управлінні Чорноморського державного університету імені Петра Могили, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14 вересня 2009 року.

Згідно довідки ТОВ науково-експлуатаційного комплексу «Соляні» від 06 листопада 2010 року ОСОБА_1 дійсно проживає в квартирі АДРЕСА_1 .

На засіданні профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Чорноморського державного університету імені Петра Могили № 6 від 09 вересня 2014 року вирішено надати квартиру АДРЕСА_1 професору ОСОБА_1 (склад сім`ї одна особа).

Листом в.о. ректора Л.П.Клименко до секретаря Миколаївської міської ради Гранатурова Ю.І. висловлено прохання прийняти до комунальної власності зазначену квартиру і надати ОСОБА_1 ордер.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 684 від 11 липня 2014 року ухвалено прийняти до комунальної власності м. Миколаєва квартиру АДРЕСА_1 . Також вирішено ТОВ ЖЕК «Соляні» взяти на баланс і забезпечити експлуатацію прийнятого до комунальної власності м. житлового приміщення.

23 вересня 2014 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради ОСОБА_3 видано ордер № 41 серії 009253 на право заселення житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 .

25 травня 2015 року Управлінням з використання та розвитку комунальної власності за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про приватизацію квартири АДРЕСА_1 повідомлено, що право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за Державою в особі Міністерства і науки України в оперативному управлінні Чорноморського державного університету імені Петра Могили.

Листом Міністерства освіти і науки України від 22 липня 2015 року за результатами опрацювання звернення Чорноморського державного університету імені Петра Могили від 28 вересня 2015 року щодо надання дозволу на передачу квартири АДРЕСА_1 повідомлено, що Міністерство не надає дозвіл на передачу у власність територіальної громади м. Миколаєва зазначеного майна.

07 березня 2017 року Міністерство освіти і науки України повідомило, що не надає дозвіл на передачу квартири, яка перебуває на балансі Університету та розташована за адресою: АДРЕСА_3 із сфери управління Міністерства у власність територіальної громади м. Миколаєва.

Відповідно до листа КП ММБТІ від 28 квітня 2017 року реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 проводилась на підставі договору купівлі-продажу від 27 серпня 2009 року за № 2294. Згідно рішення виконкому Миколаївської міської ради від 11 липня 2014 року № 684 квартира АДРЕСА_4 прийнята до комунальної власності міста.

Отже, відповідачі протягом тривалого часу неодноразово відмовляли позивачу у вирішенні питання щодо приватизації житлового приміщення (квартири).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Отже, прийняття відповідного рішення належить виключно до компетенції ЧНУ ім. Петра Могили та від дій позивача не залежить. У цьому випадку порушення прав позивача відбувається у формі відмови та бездіяльності відповідача у здійсненні особою права на приватизацію житлового приміщення.

Таким чином, якщо органи приватизації зволікають із винесенням відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передачу спірного житла у приватну власність позивача.

До подібних висновків дійшов Верховний суд в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06 листопада 2023 року справі № 296/8558/21.

Зазначений висновок відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України апеляційний суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин .

З огляду на викладене колегія суддів не може погодитися з правовою позицію відповідачів, викладених у відзивах на апеляційну скаргу.

Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені обставини справи та норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та помилково відмовив у задоволенні позову позивачу.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнання за ним права на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача ЧНУ ім. Петра Могили на користь позивача підлягають стягненню понесенні останнім судові витрати за розгляд справи у суду першої та апеляційної інстанції у розмірі 3028 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з Чорноморського національного університету імені Петра Могили на користь ОСОБА_1 3028 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: І.В.Лівінський

Н.О.Тищук

Повний текст постанови складено 16 липня 2025 року.