Єдиний унікальний номер 142/777/24
Номер провадження 2/142/130/25
РІШЕННЯ

іменем України

09 липня 2025 року смт. Піщанка

Піщанський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Гринишиної А.А.,

секретаря судового засідання Курасевич В.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 , яка зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 , до комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради, який знаходиться в с.Студена, Тульчинського району Вінницької області, вул. Соборна, 44, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, оплати за час вимушеного прогулу,стягнення моральної шкоди, та додані до неї матеріали, -

ВСТАНОВИВ:

16 вересня 2024 року до Піщанського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до КУ «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради, третя особа ОСОБА_3 про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу, в якій ОСОБА_1 просить суд поновити її на роботі фахівця (консультанта) в КУ «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради. Також позивач просить суд стягнути з КУ «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 серпня 2024 року до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить 5 425 грн., та стягнути завдану їй у зв`язку зі звільненням (а саме: нервові зриви, погане самопочуття, болі в серці), моральну шкоду у сумі 15 000 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 вересня 2024 року дану справу було передано для розгляду судді Гринишиній А.А.

Ухвалою суду від 20 вересня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради, третя особа ОСОБА_3 , про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу, залишено без руху, постановлено надати позивачу строк для усунення недоліків, викладених в ухвалі, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, роз`яснивши, що в іншому випадку позовна заява буде вважатись неподаною і буде повернута позивачу.

Копію вказаної ухвали суду від 20 вересня 2024 року про залишення позовної заяви без руху, позивачем ОСОБА_1 отримано в приміщенні суду 27 вересня 2024 року, що підтверджується розпискою про отримання копії ухвали на а.с.15.

Відповідно до наказу голови Піщанського районного суду Вінницької області від 02 жовтня 2024 року «Про надання частини додаткової відпустки ОСОБА_4 » головуючий по справі суддя Гринишина перебувала у відпустці.

02 жовтня 2024 року позивачем ОСОБА_1 , на виконання ухвали суду від 20 вересня 2024 року про залишення позовної заяви без руху, подано заяву про усунення недоліків позовної заяви, викладених в ухвалі суду про залишення позовної заяви без руху у цивільній справі №142/777/24, в якій вона просила долучити до справи №142/777/24 за її позовом до Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради позовну заяву у новій редакції до Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради на 5 аркушах із зазначеними у ній додатками, квитанцію про сплату судового збору в сумі 1 211 грн. 20 коп.

Ухвалою суду від 10 жовтня 2024 року постановлено продовжити строк залишення без руху позовної заяви ОСОБА_1 до комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради, третя особа ОСОБА_3 , про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення даної ухвали, роз`яснивши, що в іншому випадку позовна заява буде вважатись неподаною і буде повернута позивачу.

15 жовтня 2024 року позивачем ОСОБА_1 , на виконання ухвали суду від 10 жовтня 2024 року про продовження строку залишення позовної заяви без руху, подано заяву про усунення недоліків позовної заяви, в якій вона просила долучити до справи №142/777/24 за її позовом до Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради квитанцію про сплату судового збору в сумі 1 211 грн. 20 коп. за вимогою немайнового характеру про скасування наказу директора Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради Вінницької області від 19 серпня 2024 року №40 про звільнення її, ОСОБА_1 , з посади фахівця (консультанта) комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради Вінницької області з 30 серпня 2024 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Ухвалою суду від 17 жовтня 2025 року постановлено прийняти до розгляду та відкрити провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу. Розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін про дату, час та місце проведення судового засідання. Призначити по цивільній справі судове засідання на 10 годину 30 хвилин 15 листопада 2024 року, яке провести у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 Піщанського районного суду Вінницької області, за адресою вул. Вишнева, 5 смт. Піщанка Вінницької області, про що повідомити учасників справи.

12 листопада 2024 року до суду надійшли пояснення ОСОБА_3 , колишнього директора комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради, як від третьої особи за позовом ОСОБА_1 до комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради про поновлення на роботі та іншими вимогами ( після усунення недоліків позовної заяви та подання нової редакції позовної заяви, за якою відкрито провадження, третя особа як учасник у справі відсутня), в яких ОСОБА_3 заперечує підставність позовних вимог ОСОБА_1 та просить відмовити її у задоволенні позову.

15 листопада 2024 року судове засідання у справі не відбулося та справу знято з розгляду з призначенням дати наступного судового засідання на 09 грудня 2024 року на 13 годину 00 хвилин у зв`язку з перебуванням головуючого по справі судді у відпустці згідно наказу № 121-тз від 30 жовтня 2024 року.

09 грудня 2024 року розгляд справи було відкладено за клопотанням позивача ОСОБА_1 до 14 січня 2025 року 13 години 00 хвилин, яке, в подальшому, також було відкладене за клопотанням позивача ОСОБА_1 на 06 лютого 2025 року на 13 годину 00 хвилин.

04 лютого 2025 року позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву, якою просила розгляд справи 06 лютого 2025 року відкласти у зв`язку з потребуванням правничої допомоги, яку вона не взмозі отримати до судового засідання. Дане клопотання позивача було задоволено та розгляд справи відкладено на 25 березня 2025 року на 13 годину 00 хвилин.

25 березня 2025 року судове засідання у справі не відбулося та справу знято з розгляду з призначенням дати наступного судового засідання на 14 квітня 2025 року на 15 годину 00 хвилин у зв`язку з перебуванням головуючого по справі судді у відпустці згідно наказу № 031-тз від 24 березня 2025 року.

14 квітня 2025 року розгляд справи відкладено до 08 травня 2025 року до 15 години 00 хвилин у зв`язку з необхідністю виклику для надання особистих пояснень ОСОБА_3

08 травня 2025 року в судовому засіданні оголошено перерву у зв`язку із закінченням робочого часу до 27 травня 2025 року до 13 години 00 хвилин, яке, із-за неявки представника відповідача, відкладено до 11 червня 2025 року 12 години 45 хвилин.

11 червня 2025 року головуючий по справі суддя перебувала у відрядженні відповідно до наказу № 064-тз від 10 червня 2025 року та наступне судове засідання в справі призначено на 07 липня 2025 року на 11 годину 30 хвилин.

В судовому засіданні 07 липня 2025 року позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю, просила скасувати як незаконний наказ директора центру про її звільнення із займаної посади, поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та заподіяну звільненням моральну шкоду. Крім того позивач надала суду пояснення, що була прийнята на роботу до інклюзивного центру у вересні 2022 року спочатку на 0, 25 штатної одиниці на посаду фахівця -консультанта психолога, згодом переведена на 0,5 штатної одиниці. Трудовий договір з нею було укладено на невизначений строк, що і відображено в наказі про прийняття на роботу. Усно її було повідомлено, що працівника з її посади було мобілізовано, однак її було прийнято на роботу без будь-яких умов по строках чи до виходу на роботу тимчасово відсутнього працівника. 30 серпня 2024 року колишній директор центру Васалатій В.С. повідомила її про звільнення, так як закінчився строковий трудовий договір. Копію наказу про звільнення її не дали та отримати його копію вона змогла шляхом написання окремої заяви про видачу копії наказу про звільнення. Іншої посади, як матері дитини з інвалідністю, її також не пропонували. Внаслідок незаконного звільнення вона позбулася джерела доходу та зазнала моральних страждань, які полягали в почутті несправедливості, розпачу, зазнало погіршення її здоров`я як фізичне, так і психоемоційне, внслідок чого просила також, окрім заробітку за час вимушеного прогулу, стягнути завдану її моральну шкоду.

Представник відповідача ОСОБА_2 , який працює директором КУ "Інклюзивно-ресурсний центр Студенянської сільської ради Вінницької області" з 20 вересня 2024 року, позову не визнав, зауваживши, що процедурою звільнення ОСОБА_1 займалася колишній директор центру ОСОБА_3 , яку і просив допитати в суді в якості третьої особи, однак йому відомо, що позивача звільнено, оскільки на роботу повернулася працівник ОСОБА_5 , яка працювала на посаді практичного психолога та в лютому 2022 року була увільнена від роботи на час воєнного стану у зв`язку з призовом до лав ЗСУ із збереженням місця роботи та середньомісячної заробітної плати. Таким чином, із ОСОБА_1 було укладено строковий трудовий договір, який припинив свою дію.Інші вимоги позивача щодо стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди також вважав безпідставними та просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Інші обставини звільнення ОСОБА_1 викладені в поясненнях ОСОБА_3 , які просив взяти до уваги при ухваленні рішення.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали даної цивільної справи, вивчивши правові норми, що регулюють дані правовідносин, оцінивши докази в їх сукупності приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивача ОСОБА_1 згідно наказу керівника (директора) Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради Вінницької області від 13 вересня 2022 року за №22-к на а.с.4 було прийнято на роботу з 14 вересня 2022 року з призначенням на 0,25 штатної одиниці фахівця (консультанта) Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради Вінницької області за 10 тарифним розрядом. Підставою даного наказу слугувала заява ОСОБА_1 від 09 вересня 2024 року, яку, за твердженням позивача, вона власноруч написала директору центру. Водночас надана представником відповідача копія заяви ОСОБА_1 від 09 вересня 2024 року про прийняття на роботу та наявна її також копія в особовій справі працівника ОСОБА_1 викликала у позивача заперечення щодо змісту та почерку, оскільки позивач вказала, що такого змісту заяву відповідачеві про прийняття на роботу ніколи не писала, підпис особи на заяві має схожість з її власним підписом, однак вона не пригадує такого моменту, щоб хтось замість неї виготовляв текст заяви, а вона лише проставляла підпис.Для порівняння просила звернути увагу на заяву від 29 вреесня 2024 року, якою просила перевести її з 0,25 штатної одиниці на 0, 5 штатної одиниці, в якій абсолютно впевнена, що саме вона її писала директору центру Васалатій В.С.

Надана відповідачем та досліджена судом особова справа працівника ОСОБА_1 міститься у пластиковій папці з файлами, не має нумерації аркушів, не прошита, документи в ній розташовані в умовно- хронологічному порядку, здебільшого хаотично, деякі в складеному вигляді. Судом досліджено надану особову справу ОСОБА_1 повністю та долучено до матеріалів справи надані представником відповідача копії наявних в нії документів: титульний аркуш, особову картку працівника ОСОБА_1 , копію паспорта ОСОБА_1 , картку платника податків, довідка №97, наказ про призначення ОСОБА_1 на роботу № 22-к від 13 вересня 2022 року, довідку №30 від 12 вересня 2022 року про навчання ОСОБА_1 , заяву про прийняття на роботу від 09 вересня 2025 року ( оригінал в особовій справі відсутній), заяву про переведення ОСОБА_1 від 29 вересня 2022 року, наказ № 23-к від 30 травня 2024 року та № 20-к від 30 травня 2024 року про відпустки.

Наказом директора Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради Вінницької області від 19 серпня 2024 року за №40-к ОСОБА_1 звільнено з 30 серпня 2024 року з посади фахівця (консультанта) Комунальної установи «Інклюзивно- ресурсний центр» Студенянської сільської ради Вінницької області ( а.с. 5). Підставою звільнення в наказі зазначено закінчення строку трудового договору згідно пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

З 13 серпня 2024 року по 29 серпня 2024 року включно позивач перебувала у додатковій відпустці як працівник та мати двох дітей віком до 15 років, одна дитина має інвалідність з дитинства підгрупи А І групи, що доводиться дослідженими вище копіями наказів про відпустки.

Про видання наказу від 19 серпня 2024 року за №40-к про звільнення з посади фахівця (консультанта) Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» позивачеві стало відомо 30 серпня 2024 року, коли вона вийшла на роботу та наказ її було пред`явлено для ознайомлення та зачитано вголос керівником.

ОСОБА_1 відмовилася поставити підпис про ознайомлення з наказом про звільнення, оскільки вважала його незаконним, тому подала керівникові відповідну заяву від 30 серпня 2024 року на а.с.24 та заяву про видачу її копії наказу про звільнення від 30 серпня 2024 року на а.с.25.

Судом також досліджено в судовому засіданні трудову книжку ОСОБА_1 НОМЕР_1 , копія якої наявна в матеріалах справи на а.с.8, 27-30, в якій наявні записи № 13 та №14 про те, що 13 вересня 2022 року ОСОБА_1 було призначено на посаду фахівця ( консультанта) КУ "Інклюзивно-ресурсний центр" Студенянської сільської ради, призначено 10 тарифний розряд згідно наказу від 13 вересня 2022 року №22-к та 20 серпня 2024 року звільнено у зв`язку із закінченням дії строкового договору п.2 ст.36 КЗпП України згідно наказу №40-к від 19 серпня 2024 року.

Відповідачем надано суду копію наказу №7-к від 24 лютого 2022 року "Про увільнення від роботи на час воєнного стану, особливого періоду та загальної мобілізації" ОСОБА_5 , практичного психолога Комунальної установи "Інклюзивно-ресурсний центр" Студенянської сільської ради Вінницької області, з 24 лютого 2022 року у зв`язку з її призовом до лав ЗСУ із збереженням місця роботи та середньомісячної заробітної плати.

Судом досліджено довідку №163 від 06 вересня 2024 року про заробітну плату ОСОБА_1 в період з 14 вересня 2022 року по 30 серпня 2024 року на а.с.32, довідку про доходи ОСОБА_1 від 09 червня 2025 року за липень, серпень 2024 року, з якої слідує, що її середньомісячна заробітна плата за два місці, що передували звільненню, становила 4 196, 88 грн. після вирахування ПДФО та військового збору, а також звітність Форми ОК-7 та Форми ОК -5, сформованої ОСОБА_1 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, з яких слідує, що ОСОБА_1 відпрацювала повний звітний період липень, серпень 2024 року, в яких її нараховано заробітну плату відповідно 5354,65 та 4887,80 без оподаткуваання, що також відповідає змісту довідки№163 від 06 вересня 2024 року.

В матеріалах справи також наявні докази того, що позивач має дитину, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є дитиною з інвалідністю підгрупи А першої групи ( а.с. 33).

З пояснень представника відповідача ОСОБА_2 встановлено, що на час розгляду справи посада, з якої була звільнена ОСОБА_1 , є вакантною, мобілізований працівник ОСОБА_5 також звільнена із займаної посади у 2024 році, центр має велику потребу у фахівцях-психологах, однак примирення сторнам досягти не вдалось.

З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, досліджені відповідні цим обставинам належні та допустимі докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Статтями 1,3 Конституції України встановлено, що Україна є соціальна та правова держава. Саме людина визнається в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 19 Конституції України, ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», посадова особа місцевого самоврядування зобов`язана діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

В рішенні Конституційного суду України від 16.04.2009№ 7-рп/2009по справі № 1-9/2009 зазначено, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України. Зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку.

Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону "Про місцеве самоврядування").

Відповідачем у справі є Комунальна установа «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради Вінницької області. Відповідно до пункту З Положення про інклюзивно-ресурсний центр, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2017 р. №545 з послідуючими змінами, засновниками інклюзивно-ресурсних центрів є представницькі органи місцевого самоврядування територіальних громад, районні, міські, районні у містах (у разі їх утворення) ради. Інклюзивно-ресурсний центр є юридичною особою, що утворюється як бюджетна установа. Інклюзивно-ресурсний центр має рахунки в органах Казначейства, самостійний баланс, бланк із своїм найменуванням. Відповідно до пункту 41 цього Положення, керівництво діяльністю інклюзивно-ресурсного центру здійснює керівник (директор), який призначається на посаду строком на шість років на конкурсній основі та звільняється з посади засновником інклюзивно-ресурсного центру або уповноваженим ним органом (посадовою особою). Відповідно до підпункту 2 пункту 42 цього Положення, керівник (директор) інклюзивно-ресурсного центру призначає на посаду працівників інклюзивно-ресурсного центру, звільняє їх із займаної посади відповідно до законодавства, затверджує посадові інструкції працівників інклюзивно-ресурсного центру, заохочує працівників інклюзивно-ресурсного центру і накладає на них дисциплінарні стягнення.

Як встановлено судом, підставою звільнення позивача з роботи в наказі було зазначено закінчення строку трудового договору згідно пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України, однак суд не встановив, що ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду фахівця ( консультатнта) на умовах строкового трудового договору чи на час відсутності мобілізованого працівника. Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 займала посаду фахівця ( консультатнта), проте працівник ОСОБА_5 , з поверненням якої до виконання своїх обов`язків пов`язує відповідач звільнення ОСОБА_1 , обіймала посаду практичного психолога. Доказів того, що ці посади є ідентичними, відповідач не надав; про зміни в класифікації посад чи їх назвах також під час розгляду справи не зазначав.

З 13 серпня 2024 року по 29 серпня 2024 року включно позивач перебувала у додатковій відпустці, як працівник та мати двох дітей віком до 15 років, одна з яких має інвалідність з дитинства підгрупи А І групи.

Про видання наказу від 19 серпня 2024 року за №40-к про звільнення з посади фахівця (консультанта) Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» позивачеві стало відомо 30 серпня 2024 року під час виходу на роботу після відпустки. Наказ було пред`явлено для ознайомлення ОСОБА_1 , однак вона відмовилася поставити підпис в наказ про ознайомлення з його змістомі, про що подала заяву, оскільки вважала його незаконним та вказала відразу на це роботодавцю.

30 серпня 2024 року ОСОБА_1 подала заяву про видачу копії наказу про прийняття мене на роботу. Дану заяву було розглянуто відповідачем 05.09.2024 та 06.09.2024 супровідним листом від 05.09.2024 за вихідним номером №10 вручено копії наказів, в тому числі копію наказу від 19.08.2024 за №40, з яких встановлено, що трудовий договір ОСОБА_1 з відповідачем не був строковим, а вона була прийнята на роботу за трудовим договором, укладеним на невизначений строк (безстроковим трудовим договором). В наказі про прийняття на роботу не вказано строк дії трудового договору, тобто не зазначено, що договір укладено на визначений строк, а відтак ОСОБА_1 прийнято на роботу за трудовим договором, укладеним на невизначений строк (за безстроковим трудовим договором). Зазначене також доводиться записами трудової книжки, у якій у графі 2 розділу «Відомості про роботу» записом №13 зазначено дату прийняття на роботу «13.09.2022» та відомості про прийняття на роботу «Студенянська сільська рада КУ «Інклюзивно-ресурсний центр». Призначити на посаду фахівця (консультанта). Призначити 10 тарифний розряд», а також у графі 4 зазначено підставу запису «Наказ від 13.09.2022 №22-к», де не зазначено, що ОСОБА_1 прийнято на роботу за строковим трудовим договором. Також у трудовій книжці у графі 2 розділу «Відомості про роботу» у наступному записі за №14 зазначено дату звільнення ОСОБА_7 з роботи «20.08.2024», у графі 3 - відомості про звільнення «Звільнено у зв`язку з закінченням дії строкового договору п.2 ст.36 КЗпП України», у графі 4 зазначено підставу запису «Наказ від 19.08.2024 №40-к». Разом з тим, дата звільнення (графа 2) у записі за №14 не відповідає змісту наказу від 19.08.2024 №40-к. У трудовій книжці датою звільнення вказано «20.08.2024», а в наказі - «30.08.2024», також у графі 3 не зазначено з якої посади звільнено ОСОБА_1 та не зазначено з якого часу.

Відповідно до п.1.1. Наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 25.07.1993 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів.

Відповідно до п.1.3. Наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 25.07.1993 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», при влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку.

Відповідно до п.2.3. цього ж Наказу, записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до п.2.4 цього ж Наказу, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до п.2.5 цього ж Наказу, з кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобов`язаний ознайомити працівника під розписку.

Відповідно до п.2.27 цього ж Наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 25.07.1993 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.

Відповідно до ст.21 Кодексу законів про працю України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч.4 ст.22 Відповідно до Кодексу законів про працю України, будь- яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Відповідно до ч.4.1,2 ст.23 цього Кодексу щодо строків трудового договору, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст.24 цього Кодексу, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст.36 цього Кодексу щодо підстав припинення трудового договору, підставами припинення трудового договору є:1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або роботодавця - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці тощо. Жодної з наведених підстав для звільнення позивача з роботи з посади фахівця (консультанта) Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст. 47 цього Кодексу, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Комунальною установою «Інклюзивно-ресурсний центр» у день звільнення копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні не було видано. Позивач отримала їх за власною вимогою 06.09.2024.

Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_1 , керівником (директором) Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» не були взяті до уваги положення ст.184 КЗпП України щодо гарантій при прийнятті на роботу і заборони звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей, а саме ті, що позивач є матір`ю двох дітей віком до 14 років, одна з яких є інвалідом з дитинства підгрупи А І групи.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача щодо скасування наказу про звільнення, поновлення її на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та допущення ріщення суду до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку за один місяць підлягають задоволенню повністю, в частині стягнення моральної шкоди, викликаної незаконним звільненням з посади, в розмірі 15 000 грн. - частковому задоволенню.

Відповідно до ст.232 КЗпП України, безпосередньо в місцевих загальних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.Відповідно до ст.233 цього Кодексу, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх

сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Відповідно до ч.ч. 1,2, 5 цього Кодексу, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч.2 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.І ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", визначених у п.9, суди, вирішуючи позов поновлення на роботі, осіб, звільнених за п.2 ст.36 КЗпП судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов`язковим працевлаштуванням (ч.3 ст.184 КЗпП). Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов`язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров`я).

Передбачені ч.3 ст.184 КЗпП гарантії поширюються і на випадки звільнення у зв`язку з закінченням строку договору зазначених працівників, коли вони були прийняті на сезонні роботи.

Оскільки згідно з ч.2 ст.23 КЗпП (в редакції від 19 січня 1995 року) трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. ( Пункт 9 доповнено абзацом третім згідно з Постановою Верховного Суду України N 18 ( v0018700-95 ) від 26.10.95 )

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і діє у спірних відносинах вільно, здійснює свої права на свій розсуд, а також виконує обов`язки у межах, наданих їй договором або актами законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки.

Розгляд цивільних справ у суді здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства ( ст.ст.12,13 ЦПК). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб. Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови пред`явлення конкретних, чітко сформульованих вимог, що, зокрема, не допускають множинного тлумачення, припущень, і за межі яких не вправі виходити суд.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором; у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ч.ч. 1, 2 ЦПК України). Тобто, суд може визначити відповідний ефективний спосіб захисту права лише в разі, якщо такий спосіб не визначається законом або договором, і відповідно до сформульованої позовної вимоги, при цьому, такий визначений судом спосіб захисту права не повинен суперечити закону.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Пленум Верховного Суду України у Постанові від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у п.п. 18,19 вказав, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Відповідачем до суду не надано жодних доказів законності звільнення ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 9 Конвенції МОП N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою 04.02.94 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві. Вказане відповідає позиції ВСУ, висловленій в постанові від 22 березня 2017 року в справі № 6-3135 цс16, де зазначено, що судам необхідно надати оцінку та дослідити контракт, а також з`ясувати інші вагомі обставини звільнення.

Крім того, відповідно до ст. 7 вказаної Конвенції МОП, трудові відносини з працівником не припиняються з причин, пов`язаних з його поведінкою або роботою, доти, доки йому не нададуть можливість захищатись у зв`язку з висунутими проти нього звинуваченнями, крім випадків, коли від роботодавця не можна обґрунтовано чекати надання працівникові такої можливості. Відповідно до п. 8 Рекомендації щодо припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця N 166 Трудові відносини з працівником не повинні припинятись у зв`язку з незадовільним виконанням ним професійних обов`язків, якщо тільки роботодавець відповідним чином не вказав йому на це й письмово не попередив його і якщо тільки працівник надалі незадовільно виконує свої обов`язки після закінчення розумного строку, встановленого для виправлення становища.

Всупереч вказаним вимогам Конвенції МОП № 158 та Рекомендації № 166, які є частиною національного законодавства, ОСОБА_1 було звільнено без врахування її заперечень щодо незаконності звільнення та не запропоновано працевлаштування за іншою посадою.

З огляду на вказане, оспорюване рішення про звільнення позивача, а саме наказ від 19 серпня 2024 року №40, видане з порушенням норм трудового законодавства, не відповідає умовам трудового договору, а тому є незаконним та підлягає скасуванню, а позивач поновленню на роботі зі стягненням заробітку за час ввесь вимушеного прогулу.

Відповідно до частин 2,7 ст. 235 КЗпП, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу; рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, (далі - Порядок № 100) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У пункті 10 Порядку № 100 встановлено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. (Абзац перший пункту 10 із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ N 348 ( 348-95-п ) від 16.05.95, N 1266 ( 1266-2001-п ) від 26.09.2001 ).

При обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача суд використовує відомості про заробіток позивача за липень, серпень 2024 року згідно довідки про доходи на а.с. 6 , звітності форми ОК-5, ОК-7 та визначає, що середньоденна заробітна плата становить з урахуванням 55 робочих днів цього періоду 186, 23 грн., кількість робочих днів вимушеного прогулу 223 ( з дня звільнення до дати постановлення рішення), звідки заробіток шляхом множення цих двох величин становить 41529,30 грн., середньомісячна заробітна плата з розрахунку за два місяці становить 4866, 99 гривень.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Стосовно позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Як передбачено ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) № 4 від 31.03.95 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст.237-1 цього Кодексу, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

При вирішенні питання стягнення моральної шкоди суд враховує, що Комунальною установою «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради Вінницької області позивача звільнено з посади фахівця (консультанта) установи з порушенням трудового законодавства, відповідачем не враховано, що у ОСОБА_1 на утриманні є двоє дітей віком до 14 років, одна дитина має інвалідність з дитинства підгрупи А І групи; в період роботи фахівцем ( консультатнтом) позивач здобула вищу освіту за фахом ступеню магістр, однак із втратою роботи за спеціальністю позбавилась можливості реалізації здобутих фахових здібностей; втратила стабільний дохід, чим порушилися її нормальні життєві зав`язки через неможливість продовження активного громадського життя та стосунків з оточуючими людьми, реалізації та зайнятості матері, яка виховує дитину з особливими потребами.Це призвело до тривалих моральних, душевних та фізичних страждань, вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Щодо погіршення стану здоров`я позивач суду відомостей не надала. З огляду на наведені обставини, суд вважає, що достатньою компенсацією завданої шкоди буде стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 5000 ( п`яти тисяч) гривень.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, CabalesandBalkandaliv. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.

Крім того, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Віііг Тоща V. Зраіп) серія А. 303-А; пункт 29).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, на користь позивача має бути стягнуто з Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради Вінницької області 2 422, 40 грн. судового збору (1211, 20 х 2), сплаченого позивачем за вимогами про скасування наказу про звільнення та стягнення моральної шкоди.

Крім того, з відповідача на користь держави належить стягнути також 2 422, 40 грн. судового збору (1211, 20 х 2) за вимогами про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, від сплати яких при поданні позову звільнена позивач.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 23 ЦК України, ст.ст. 21, 22, 23, 24, 36, 232, 235, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 12, 13, 81, 141, 258-259, 263-265, 279, 352, 354, 430 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Комунальної установи "Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради Вінницької області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.

Скасувати наказ директора Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради Вінницької області від 19 серпня 2024 року №40-к про звільнення ОСОБА_1 з посади фахівця (консультанта) Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради Вінницької області з 30 серпня 2024 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ч.І ст.36 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді фахівця (консультанта) Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради Вінницької області з 30 серпня 2024 року.

Стягнути з відповідача Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради Вінницької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку від дня звільнення 30 серпня 2024 року до дати постановлення рішення в справі 09 липня 2025 року в загальному розмірі 41529,30 гривень ( сорок одну тисячу п`ятсот двадцять дев`ять) гривень 30 копійок без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з відповідача Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради Вінницької області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну незаконним звільненням, в розмірі 5000 гривень ( п`яти тисяч) гривень.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді фахівця (консультанта) Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради Вінницької області .

Рішення в частині стягнення середнього заробітку допустити до негайного виконання в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, в сумі 4866, 99 гривень (чотири тисячі вісімсот шістдесят шість) гривень, 99 копійок без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради Вінницької області на користь ОСОБА_1 судовий збір 1211, 20 гривень ( одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок, сплачений за вимогою про скасування наказу про звільнення.

Стягнути з Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради Вінницької області на користь ОСОБА_1 судовий збір 1211, 20 гривень ( одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок, сплачений за вимогою про стягнення моральної шкоди.

Стягнути з Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради Вінницької області на користь держави судовий збір 1211, 20 гривень ( одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок, за вимогою про поновлення на роботі.

Стягнути з Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради Вінницької області на користь держави судовий збір 1211, 20 гривень ( одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок, за вимогою про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення суду може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено та підписано суддею 09 липня 2025 року.

Сторони по справі:

позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

відповідач: Комунальна установа «Інклюзивно-ресурсний центр» Студенянської сільської ради Вінницької області, вул.Соборна, 44 с.Студена Тульчинського району Вінницької області, 24715, .

Суддя: