Провадження №22-ц/812/1207/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 липня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №485/722/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Снігурівський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Соловйова Олексія Валентиновича у приміщенні цього суду 28 травня 2025 року, повний текст складено того ж дня, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и в :

У квітні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (далі ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», Товариство) звернулось до суду із позовом до Ковтюх про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 10 серпня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та Ковтюх укладено кредитний договір №441460 (далі Договір). Згідно п.1.1 Договору кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим Договором, на строк, визначений п.1.3 Договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п.1.2 Договору (далі - кредит), а позичальник зобов`язався повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п.1.4 Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та у строки/терміни, що визначені Договором. Відповідно до п.1.2 Договору сума (загальний розмір) кредиту становить 4500 грн. Згідно п.1.3 Договору кредит надається строком на 30 днів з 10 серпня 2021 року (строк кредитування). Відповідно до п.1.4 Договору термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 09 вересня 2021 року. Відповідно до п.1.5.2 Договору проценти за користування кредитом: 1188 грн, які нараховуються за ставкою 0,88 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Відповідно п.1.6 Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. 29 листопада 2021 року було укладено договір №29-11-102, відповідно до якого ТОВ «МІЛОАН» відступило на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі - за договором №441460. 10 березня 2023 року було укладено договір №10-03/2023/01, відповідно до якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі - за договором №441460. Таким чином, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом вимоги до ОСОБА_2 за договором №441460. Сума боргу перед ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» становить 39078 грн, з яких: 4500 грн заборгованість за тілом кредиту; 34263 грн - заборгованість за відсотками та 315 грн - заборгованість за комісією.

Посилаючись на невиконання умов договору, позивач просив стягнути із ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитним договором №441460 у розмірі 39078 грн та судові витрати 2422 грн 40 коп., а також витрати на професійну правничу допомогу - 13000 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідачка просила суд відмовити в задоволенні позову в повному або частковому обсязі. Вказувала, що жодного повідомлення про відступлення права вимоги вона не отримувала, а тому вважає, що позивач не набув права вимоги до неї як боржника. Посилалася також на те, що розмір заборгованості є завищеним, оскільки первісна сума кредиту складає 4500 грн, тоді як позивач вимагає понад 39000 грн, що перевищує тіло кредиту в понад 8 разів, що є несправедливим, непропорційним та суперечить добропорядній практиці кредитування, нарахування понад 30000 грн. відсотків, штрафів і пені за споживчим мікрокредитом не відповідає вказаним принципам. Щодо витрат позивача на правову допомогу, відповідачка вважала, що не вони підтверджені жодними квитанціями, а заявлений розмір витрат на правову допомогу у сумі 13000 грн не співмірний з характером та складністю справи. Крім того просила застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки з дня прострочення зобов`язання минуло понад 3 роки, так як кредитний договір було укладено 10 серпня 2021 року, а позов подано 15 квітня 2025 р. Окрім цього, просила врахувати факт повномасштабної війни як обставину непереборної сили, оскільки з 24 лютого 2022 року вона перебувала на тимчасово окупованій території України, втратила роботу та до сьогодні залишається безробітною, перебуває на утриманні чоловіка, який є військовослужбовцем Збройних Сил України. Одночасно у відзиві на позовну заяву відповідачка зазначила, що готова сплатити фактичне тіло кредиту та справедливі проценти, у разі підтвердження боргу просила про зменшення розміру неустойки, пені та штрафів.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 28 травня 2025 року позовні вимоги Товариства задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованість за договором про споживчий кредит №4491460 від 10 серпня 2021 р. в сумі 39078 грн, з яких: 4500 грн - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту), 14688 грн - заборгованість за відсотками, 315 грн - заборгованість по комісії, 19575 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими в порядку ст. 625 ЦК України; а також понесені судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 2422,40 грн та 3000 грн витрат на правову допомогу.

У стягненні решти витрат на правничу допомогу позивачу відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що неправомірним є стягнення 3% річних у розмірі 19575 грн, оскільки не відповідає ані нормам закону, ані загальній формулі розрахунку. Проте, суд безпідставно погодився із розрахунком позивача, не перевіривши правомірність розміру заявленої вимоги. Крім того, ОСОБА_1 вказує, що нарахування після 08 листопада 2021 року є незаконними і повинні бути визнані такими, що не підлягають стягненню. Крім того, відповідачка зазначає, що не була повідомлена про заміну кредитора та, посилаючись на ч. 2 ст. 517 ЦК України, вважає, що боржник має право не виконувати зобов`язання новому кредитору до моменту належного повідомлення. Однак, це порушення ігноровано судом, що є істотним процесуальним недоліком. Також з 24 лютого 2022 р. її місцевість (Баштанський район, с. Афанасіївка) перебувала в зоні бойових дій/окупації близько 9 місяців, а згідно зі ст. 617 ЦК України, Постановою КМУ №573, листами ТПП України воєнна агресія РФ є форс-мажором. Проте, суд безпідставно не врахував ці обставини. До того ж, відповідачка наголошує, що з 11 січня 2024 р. її чоловік проходить службу в Збройних Силах України, а вона не працює, не має дохід, перебуває на його утриманні, тобто суд, на її думку, при ухваленні рішення повинен був це врахувати.

Справа з урахуванням ціни позову та положень частини 1 статті 369 ЦПК України розглянута апеляційним судом без повідомлення учасників справи».

Апеляційний суд визнав такими, що підлягають залишенню без розгляду та поверненню заявникам, направлені сторонами до апеляційного суду додаткові пояснення, відповідь на додаткові пояснення, відповідь на відзив на апеляційну скаргу з таких підстав.

При розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом (частина 1 статті 174 ЦПК України).

На стадії апеляційного розгляду заявами по суті справи є апеляційна скарга та відзив на апеляційну скаргу (статті 352, 360 ЦПК України). Інших заяв по суті справи на цій стадії перегляду не передбачено. Апеляційний суд не пропонував сторонам надати додаткові письмові пояснення по справі та відповіді на них.

За такого відсутні підстави для прийняття до розгляду колегією суддів додаткових пояснень, відповіді на додаткові пояснення, відповіді на відзив на апеляційну скаргу з таких підстав.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону не повною мірою.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, 10 серпня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_3 , яка на день розгляду справи у зв`язку із реєстрацією шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_4 (а.с. 213), укладено договір про споживчий кредит № 4491460, за умовами якого відповідачка отримала грошові кошти (фінансовий кредит) у розмірі 4500,00 грн на строк 30 днів - до 09 вересня 2021 року за умови сплати комісії за надання кредиту в сумі 315,00 грн, яка нараховується за ставкою 7,00 % від суми кредиту одноразово, та процентів за користування кредитом в сумі 1188,00 грн, які нараховуються за ставкою 0,88% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом відповідно до пунктів 1.2, 1.3, 1.4, 1.5, 1.5.1, 1.5.2 договору (а.с.23-27).

Відповідно до п.1.6 Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

У пункті 2.2.1 договору визначено, що позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п.1.5.1-1.5.2 договору, в термін (дату), вказаний в п.1.4. У випадку, якщо позичальник продовжує строк кредитування, вказаний в п.1.3 договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою, визначеною п.1.5.2, або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п.1.6 договору, в сумі та на умовах, визначених п.2.3 договору.

За змістом п.3.4.2 договору позичальник має право здійснювати пролонгацію на умовах, передбачених цим договором.

У пункті 2.3 договору визначено, що пролонгація може відбуватися на пільгових умовах (п.2.3.1.1) або на стандартних (базових) умовах.

За умовами п.2.3.1.2. Договору позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту).

Згідно з п. 4.2. Договору у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору кредитодавець, починаючи з дня, наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою п. 1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів у розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п. 1.6 договору. Обов`язок позичальника із сплати таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця.

Згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 ЦК України).

Згідно вимог частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

В силу частину 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Договір був вчинений сторонами в електронній формі, зокрема відповідачкою 10 серпня 2021 року його підписано одноразовим ідентифікатором J79738 від (а.с. 68).

Тому на нього поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Статтею 11 цього ж суду передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарськими кодексами України, а також іншими актами законодавства.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»).

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відзиві на позовну заяву, який подала відповідачка, остання не заперечувала факт укладання договору 10 серпня 2021 року, але заперечувала розмір заборгованості в частині нарахування процентів за користування кредитом, перехід прав вимоги за Договором до позивача, а також посилалась на пропуск позовної давності.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням викладених вище встановлених судами обставин справи, положень закону, а саме, що кредитний договір 10 серпня 2021 року укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, після верифікації особи позичальника кредитором, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківський рахунок (картку), яка відповідачці не належить, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту його укладання та отримання ОСОБА_1 у розпорядження кредитних коштів.

Такі висновки ґрунтуються на правових позиціях, викладених Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22) та спростовують аргумент апеляційної скарги.

Виконання кредитодавцем свого обов`язку щодо передання коштів на умовах кредиту підтверджено квитанцією LIQPAY № , відповідно до якої ТОВ «Мілоан» 10 серпня 2021 року здійснено грошовий переказ на виконання умов договору № 4491460 на картку відповідачки 414962*17 в сумі 4500,00 грн (а.с. 69), що також не заперечується відповідачкою.

Щодо переходу до позивача права вимоги до ОСОБА_1 за Договором.

29 листопада 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 29-11-102, за умовами якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у Реєстрі боржників (а.с.10-22).

Відповідно до договору відступлення (купівлі-продажу) права вимоги № 10-03/2023/01 від 10 березня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» відступило позивачу права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у Реєстрі боржників, у тому числі й за кредитним договором, укладеним між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою (а.с. 31-47). Статтею 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов`язанні. За однією з таких підстав кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передавання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено Договором або законом.

Крім того, статтею 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено відповідним Договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Згідно статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

За такого позивач довів на підставі договір факторингу та відступлення права вимоги, що набув право вимоги до відповідачки, яке було відчужено первісним кредитором, за кредитним договором № 4491460.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що через неповідомлення відповідачці про заміну кредитора у зобов`язанні позивач не набув права вимоги до неї, оскільки з огляду на положення частини 2 статті 516 ЦК України наслідком неповідомлення боржника письмово про заміну кредитора у зобов`язанні для нового кредитора є те, що у разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові таке виконання вважається належним виконанням. Натомість неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні не скасовує таку заміну. У цій справі відповідачка жодному з кредиторів свої зобов`язання не виконала.

Щодо розрахунку позивачем заборгованості та стягнення нарахованих процентів за користування кредитними коштами.

Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини 2 статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). При цьому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України ( постанови від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц).

Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу №29-11-102 від 29 листопада 2022 року ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № 4491460 в сумі 19503,00 грн, з яких: 4500,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 14688,00 грн - заборгованість за відсотками, 315,00 грн - заборгованість по комісії (а.с. 30). При цьому такий розрахунок, зокрема щодо заборгованості за процентами за користування кредитом, проведений первісним кредитором у повній відповідності до умов договору (пункти 1.5, 1.5.2, 1.6, 2.3.1.2), а тому є обґрунтованим та доведеним.

Згідно із пунктом 2.3 договору факторингу №29-11-102 від 29 листопада 2022 року за цим договором клієнт відступає факторові грошові вимоги до боржників виключно в частині тих сум заборгованості, що визначені в реєстрах боржників.

Оскільки первісний кредитор нарахував ОСОБА_1 14688,00 грн заборгованості за відсотками, саме в цьому розмірі заборгованості право вимоги до неї набув ТОВ «Вердикт Капітал», тому нарахування цим товариством додатково заборгованості за процентами за період з 29 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року в сумі 19575 грн. (а.с. 8) є безпідставним, оскільки ТОВ «Вердикт Капітал» не набуло за умовами договору факторингу право вимоги, яке настане в майбутньому, отже не мало законних підстав передати право вимоги на нараховані додатково проценти наступного кредиторові позивачу у справі.

За такого суд першої інстанції не звернув уваги на умови договору факторингу, не дав їм належної правової оцінки, а тому помилково стягнув з відповідачки суму заборгованості за процентами в сумі 19575 грн.

З урахуванням викладеного апеляційний суд частково приймає доводи апеляційної скарги.

Інші аргументи апеляційної скарги колегією суддів відхиляються як безпідставні та погоджується із судом першої інстанції, який відхилив аналогічні доводи.

Так, посилання відповідачки на нарахування непропорційних штрафних санкцій не знайшли свого підтвердження, оскільки позивач не нараховував пеню, неустойку та/або штрафи за невиконання умов договору. У справі, що розглядається, заборгованість складається із заборгованості за тілом кредиту, заборгованості за відсотками. Враховуючи, що проценти за користування кредитом не є пенею, їх зменшення чинним законодавством не передбачено.

Також безпідставними є посилання відповідачки на воєнний стан, оскільки, відповідно до умов договору, виконати свої зобов`язання за договором вона мала ще до введення в України такого стану.

З приводу застосування наслідків пропуску позовної давності, слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Перебіг таких строків у спірних правовідносинах було зупинено у зв`язку з введенням карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а в подальшому воєнного стану.

Так, відповідно до пункту 12 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин, дію якого неодноразово продовжено. Дію карантину скасовано 01 липня 2023 року.

Крім того, відповідно до пункту 19 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Таким чином, з 12 березня 2020 року по 01 липня 2023 року перебіг строків позовної давності продовжено, а з 24 лютого 2022 року та на день звернення із позовом перебіг строків позовної давності зупинено.

Отже, позивач не пропустив позовну давність, тому підстави для застосування наслідків спливу позовної давності у суду відсутні.

Оскільки суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за процентами неповно встановив обставини, що мають значення для справи, а тому помилково застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, рішення суду на підставі положень пунктів 1, 3 частини 1 статті 376 ЦПК України необхідно змінити, а позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з відповідачки на користь позивача 19503,00 грн заборгованості за Договором, з яких: 4500,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 14688,00 грн - заборгованість за відсотками, 315,00 грн - заборгованість по комісії.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду змінено, заявлені позовні вимоги задоволені частково 50%, наявні підстави для зміни розподілу судових витрат, який зробив суд першої інстанції, провести його пропорційно задоволених позовних вимог, а також здійснити розподіл судових витрат, які понесла відповідачка в апеляційній інстанції.

Так, позивачу слід компенсувати 50% сплаченого при поданні позовної заяви судового збору (2422 грн. 40 коп.) 1211 грн. 20 коп. Крім того, позивач просив суд стягнути 13000 грн. витрат на професійну допомогу. Задовольняючи позов в повному обсязі, суд першої інстанції частково задовольнив вимоги позивача про стягнення витрат на професійну допомогу, враховуючи складність справи, що є малозначною, виконані адвокатом роботи, які не є складними та потребують значних затрат часу, зміст позовної заяви, що є типовим для такого виду правовідносин, обсяг доданих документів, який не є значним, вважав, що заявлені витрати на правничу допомогу у розмірі 13000 грн не відповідають засадам розумності та співмірності характеру наданої правової допомоги, реальності таких витрат, та стягнув з відповідачки на користь позивача 3000 грн компенсації витрат на правничу допомогу. Позивач рішення суд не оскаржує, тому з урахуванням часткового задоволення позовних вимог апеляційним судом з позивачки слід стягнути 1500 грн компенсації витрат позивача на правничу допомогу в суді першої інстанції.

Відповідачка сплатила за подання апеляційної скарги 4524 грн. судового збору (а.с. 215), тоді як виходячи з положень підпункту 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» мала б сплатити 3633 грн. 60 коп. судового збору за подання апеляційної скарги, оскільки позивач з урахуванням вимог частини 3 статті 4 цього ж Закону при зверненні до суду сплатив 2422 грн. 40 коп. Тому при вирішенні питання розподілу судових витрат суд виходить із суми судового збору за подання апеляційної скарги 3633 грн. 60 коп.

Оскільки за наслідками розгляду апеляційної скарги відповідачки сума стягнутої з неї заборгованості зменшена на 50%, позивач має компенсувати ОСОБА_5 1816 грн. 80 коп. судового збору.

З урахуванням положень частин 10 статті 141 ЦПК України на користь позивача з відповідачки необхідно стягнути 960 грн. 80 коп. (1211 грн. + 1500 грн. 1816 грн. 80 коп.) судових витрат.

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 28 травня 2025 року змінити.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», (, місцезнаходження: 0113, м. Київ, вул. Мечнікова, буд. 3, офіс 306), заборгованість за договором про споживчий кредит № 4491460 від 10 серпня 2021 року в сумі 19503,00 грн, з яких: 4500,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 14688,00 грн - заборгованість за відсотками, 315,00 грн - заборгованість по комісії; а також 960 грн. 80 коп. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

______________________________________________

Повна постанова складена 15 липня 2025 року