Дата документу 02.07.2025 Справа № 335/4950/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/4950/24 Головуючий у 1 інстанції Стеценко А.В.
Провадження № 22-ц/807/876/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
№ 22-ц/807/876/25-2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Гончар М.С.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2025 року та додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «»Імпресів», Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про витребування нерухомого майна з чужого володіння,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 в особі представника адвоката Ткаченко О.С. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпресів», про витребування нерухомого майна з чужого володіння.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачеві на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О. 11.10.2007 року за р. № 2613, належать квартира АДРЕСА_1 .

26.08.2022 позивач дізналася, що на вищезазначена квартира вибула з її власності.

Згідно відомостей, що містяться Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, власником спірної квартири є відповідач ОСОБА_1 . Підставою виникнення права власності останнього на належну позивачці квартиру є договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 01.08.2022 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Єдемською-Фастовець О.О. за № 1213.

Згідно відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, попереднім власником даної квартири було ТОВ «Імпресів» на підставі договору купівлі-продажу квартири, виданого 01.02.2022 Пономарьовою Дар`єю Володимирівною, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за № 133. Згідно відомостей Реєстру відчужувачем (Іпотекодержателем) даної квартири було ТОВ «Кей-Колект».

Не погоджуючись з позасудовим зверненням стягнення на предмет іпотеки, позивач звернулася до суду з позовом про визнання вищезазначеного договору купівлі-продажу недійсним з застосуванням наслідків недійсності правочину шляхом припинення речових прав та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.03.2023 у справі № 335/5605/22 визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири, розташованої з адресою: АДРЕСА_2 , укладений 01.02.2022 між ТОВ «Кей-Колект», як продавцем, та ТОВ «Імпресів», як покупцем, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Пономарьовою Д.В., зареєстрований в реєстрі за № 133. В задоволенні вимог про застосування наслідків недійсності правочину шляхом припинення речових прав та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмолено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 16.08.2023 апеляційну скаргу ТОВ «Кей-Колект» задоволено. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2023 року у цій справі скасовано, та у задоволенні вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 21.02.2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Ткаченко О.С. задоволено частково. Постанову Запорізького апеляційного суду від 16 серпня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 09.04.2024 року апеляційну скаргу ТОВ «Кей-Колект» залишено без задоволення, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.03.2023 - без змін.

Постановою Верховного Суду від 17 січня 2025 року касаційні скарги ОСОБА_1 та ТОВ «Кей-Колект» залишені без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 09 квітня 2024 року - без змін.

Відтак, судовим рішенням було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири нерухомого майна - квартири, розташованої з адресою: АДРЕСА_2 , укладений 01.02.2022 між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Імпресів».

В задоволенні вимог про застосування наслідків недійсності правочину шляхом припинення речових прав та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмолено.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції вказав, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

Про витребування нерухомого майна як ефективний спосіб захисту в разі наявності державної реєстрації права власності за відповідачем йдеться у постанові від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц Великої Палати Верховного Суду, яка дійшла таких висновків: ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем.

За таких обставин, оскільки права позивача щодо володіння та користування спірною квартирою на сьогодні порушено, квартира вибула з власності позивача без її волі шляхом незаконних дій з боку іпотекодержателя (кредитора), що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, позивач була вимушена звернутися до суду з позовом про витребування такого майна у наступного власника - ОСОБА_1 .

Просили витребувати квартиру АДРЕСА_1 з володіння відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2025 року позов задоволено.

Витребувано із володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2025 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 14 419 гривень 00 копійок та витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 гривень 00 копійок, а всього стягнути 24 419 гривень 00 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішеннями суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову та здійсненні розподілу судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2025 року обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про вибуття спірної квартири з власності позивачки без її згоди; зазначає про непослідовність дій позивачки, її суперечливу позицію; посилається на неврахування інтересів кредитора.

Апеляційна скарга на додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2025 року обґрунтована тим, що суд першої інстанції не врахував, що докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подано представником вже після судових дебатів та ухвалення рішення по суті позовних вимог.

28 квітня 2025 року від представника ОСОБА_2 , - ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

30 квітня 2025 року від представника ТОВ «Кей-Колект» - Пиленка С.В. надійшли пояснення у справі.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира вибула з власності позивачки поза її волею, що встановлено рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2023 року у справі № 335/5605/22, яке набрало законної сили 09 квітня 2024 року, яким було визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Імпресів» 01.02.2022, що є підставою для витребування її на користь позивачки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Як встановлено та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11 жовтня 2007 року на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 .

Між ОСОБА_2 і АКІБ «УкрСиббанк» були укладені: договір про надання споживчого кредиту від 11 жовтня 2007 року № 0 на суму 102 000 доларів США, що еквівалентно 515 100 грн; договір про надання споживчого кредиту від 11 жовтня 2007 року № 0/2 на суму 2 336 грн; договір про надання споживчого кредиту від 28 травня 2008 року № 0 на суму 27 000 доларів США, що еквівалентно 130 950 грн; договір про надання споживчого кредиту від 28 травня 2008 року № 0 на суму 3 357 грн.

Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаними кредитними договорами 11 жовтня 2007 року та 20 травня 2008 року між ОСОБА_2 і АКІБ «УкрСиббанк» були договори іпотеки № 0/З (т. 1 а.с. 174 177) та № 0/З (т. 1 а.с. 192 195), за умовами яких в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1 .

12 грудня 2011 року АКІБ «УкрСиббанк» відступив права вимоги за вказаними кредитними та іпотечними договорами ТОВ «Кей-Колект», на підставі договору відступлення прав вимоги, серія та номер 5207-5208.

01 лютого 2022 року між ТОВ «Кей-Колект» і ТОВ «Імпресів» був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири.

01 серпня 2022 року ТОВ «Імпресів» відчужило спірну квартиру ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Єдемською-Фастовець О.О. (т. 1 а.с. 170 173, т. 2 а.с. 92 -95).

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до Орджонікідзевського районного суду з позовом до ТОВ «Кей-Колект», ТОВ «Імпресів», ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Д. В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу вищезазначеної квартири із застосуванням наслідків недійсності правочину шляхом припинення речових прав та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2023 року у справі № 335/5605/22 позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 01 лютого 2022 року між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Імпресів». У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 16 серпня 2023 року апеляційну скаргу ТОВ «Кей-Колект» задоволено, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 21 лютого 2024 року постанову Запорізького апеляційного суду від 16 серпня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 09 квітня 2024 року апеляційну скаргу ТОВ «Кей-Колект» залишено без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2023 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 17 січня 2025 року касаційні скарги ОСОБА_1 та ТОВ «Кей-Колект» залишені без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 09 квітня 2024 року - без змін.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Судом встановлено, що спірна квартира вибула із власності позивачки на підставі договору купівлі-продажу, який визнаний судом недійсним.

Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири від 01 серпня 2022 року, укладеного між ТОВ «Імпресів» та ОСОБА_1 , спірна квартира не належала ТОВ «Імпресів», оскільки право власності на неї, було зареєстровано за недійсним договором, і як наслідок таке майно не могло бути ними продане.

За таких обставин, суд прийшов до правильного висновку, що спірна квартира вибула з володіння власника незаконним шляхом, поза його волею, що є підставою для її витребування позивачкою від добросовісного набувача відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Відповідно до висновків, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц наведено правовий висновок про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника

Таким чином, право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 752/14877/18 (провадження № 61-15210св21) зазначено, що «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) вказано, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення вимоги про витребування спірного майна з володіння добросовісного набувача ОСОБА_1 з чим погоджується колегія суддів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див., зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18).

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що "розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо".

При цьому слід ураховувати, що цивільне законодавство передбачає як право витребування майна його власником (статті 387, 388 ЦК України) так і визначає правові наслідки вилучення товару у покупця на користь третьої особи, на підставах, що виникли до його продажу, зокрема і право на відшкодування саме продавцем покупцю завданих збитків (стаття 661 ЦК України), на що має право і відповідач, пред`явивши відповідний позов.

Оскільки спірне нерухоме майно вибуло із володіння власника за недійсним договором купівлі-продажу, тобто не з його волі, в подальшому придбано відповідачем за відплатним договором, то в цьому випадку майно може бути витребувано у добросовісного набувача.

Вище наведене спростовує доводи апеляційної скарги, щодо порушення судом першої інстанції статті 1 Першого протоколу до Конвенції та покладання на відповідача надмірного індивідуального тягара, і, як наслідок, такі доводи не беруться до уваги колегією суддів.

Не можуть буди підставою для скасування оскаржуваного рішення доводи апеляційної скарги щодо не встановлення судом першої інстанції мотивів звернення із позовом про витребування квартири із чужого незаконного володіння, які, на думку скаржника, є недобросовісними, оскільки такі доводи не підтверджуються жодними доказами, що суперечить вимогам частини 6 статті 81 ЦПК України, відповідно до якої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення прав та законних інтересів ТОВ «Кей-Колект» на сплату заборгованості за кредитними договором не беруться колегією суддів до уваги, оскільки не стосуються предмету доказування.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до самостійного тлумачення норм чинного законодавства та незгоди скаржника з рішенням суду першої інстанції по суті спірних правовідносин.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з нормами матеріального права, які правильно застосовані судом.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2025 року колегія суддів зазначає наступне.

ЦПК України містить норми щодо розподілу судових витрат у разі ухвалення судового рішення (частина друга статті 141 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Рішенням суду від 21.02.2025 позов ОСОБА_2 задоволено повністю.

За звернення до суду з позовом ОСОБА_2 сплачено судовий збір в загальному розмірі 14419,00 грн.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що сплачений позивачем судовий збір підлягає стягнення з відповідача в повному обсязі в силу приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Щодо розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням.

Згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З 15 грудня 2017 року ЦПК України запроваджено нові правила компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

1. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

2. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

3. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч.3 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною другою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин четвертої, п`ятої та дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами четвертою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Такі докази, відповідно до частини першої статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, згідно з статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката подано копії наступних документів: договору про надання правової допомоги № 13/2022, укладений між позивачем та адвокатом Ткаченко О.С. 02.09.2022; додаткову угоду № 2 до вищезазначеного договору, укладену 24.02.2025; акт № 2 приймання-передачі послуг за договором, складений позивачем та адвокатом Ткаченко О.С. 24.02.2025.

Зі змісту договору про надання правової допомоги № 13/2022 від 02.09.2022 вбачається, що розмір гонорару адвоката та порядок його обчислення позивачем та її представником не визначений. Згідно п. 4.2 розмір винагороди адвоката при наданні правової допомоги, умови та порядок розрахунків визначаються сторонами договору в додатках до договору.

Згідно додаткової угоди № 2, укладеної позивачем з її представником Ткаченко О.С. 24.02.2025, тобто вже після ухвалення судом рішення у справі, загальний розмір гонорару представника позивача за надання правової допомоги в справі визначений в розмірі 40000,00 грн., з яких 1000,00 грн. вартість консультації; 4000,00 грн. вартість послуг адвоката з підготовки та подання до суду позову; 35000,00 грн. гонорар за участь в судових засіданнях в суді першої інстанції. Оплата послуг здійснюється у готівковій або безготівковій формі у семиденний строк після набрання рішення суду законної сили.

Згідно акта приймання-передачі наданих послуг від 24.02.2025 позивач прийняла надані адвокатом Ткаченко О.С. послуги за договором про надання правової допомоги загальною вартістю 40000,00 грн.

У попередньому (орієнтовному) розрахунку витрат на правничу допомогу, які позивач очікувала понести у зв`язку із розглядом справи, викладеному в абзаці тринадцятому шостої сторінки позову (т. 1 а.с. 4 зворот), представник позивача зазначила, що позивач очікує понести витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 викладено правові позиції, за якими суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

З огляду на зазначене, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Судом першої інстанції вірно враховано, що узгодження між адвокатом та позивачем розміру гонорару до моменту звернення до суду з позовом та зміст додаткової угоди до договору, укладеної ними після ухвалення рішення суду, позивач та її представник могли передбачити заявлені до відшкодування витрати на правничу допомогу на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що співмірною є компенсація витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн., тобто в розмірі, заявленому позивачем у попередньому (орієнтовному) розрахунку.

Доводи апеляційної скарги щодо факту встановлення гонорару після ухвалення судового рішення свідчить про недобросовісність дій сторони позивача та намагання здійснити незаконне збагачення за рахунок відповідача, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки за приписами частин 8, 9 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Тобто кожна сторона має право протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду надавати докази понесених витрат.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Таким чином, можна дійти висновку, що судом першої інстанції не допущено порушень норм матеріального та процесуального права та справа розглянута з повним з`ясуванням фактичних обставин справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційні скарги представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2025 року та додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2025 року без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2025 року та додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 липня 2025 року.

Головуючий

Судді: