Справа № 303/7371/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 червня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого Джуги С.Д.

суддів Кожух О.А., Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря судового засідання: Мочан М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Письменна Наталя Володимирівна, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 травня 2024 року у складі судді Кость В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Некрилов Костянтин Юрійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хоцянівська Олена Миколаївна про визнання договору недійсним та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння,-

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання договору недійсним та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що за час перебування позивача в шлюбі з ОСОБА_2 , останнім було набуто у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири із розстрочкою платежу від 22.02.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В.

Після розірвання шлюбу позивач дізналася, що ОСОБА_2 відчужив квартиру ОСОБА_3 на підставі оспорюваного за предметом позову правочину. Для укладення зазначеної угоди відповідач ОСОБА_2 надав заяву позивача, посвідчену 23.09.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю., зі змісту якої вбачалося, що позивач надає згоду на продаж квартири, яка є об`єктом спільної сумісної власності.

Поряд з цим, позивач посилається на те, що згоди на відчуження квартири не надавала, а заява посвідчена 23.09.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. є підробленою.

В подальшому, Квартира була відчужена ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 та перебуває зараз у її власності.

Таким чином, вибуття квартири, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поза волею співвласника (позивача) за підробленою згодою, зумовила необхідність звернення до суду з метою захисту позивачем своїх прав.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 60, 65 СКУкраїни, ст.ст. 11, 202, 203, 216, 368, 369, 387, 388 ЦК України

За вказаних обставин позивач просила суд: визнати недійсним договору купівлі-продажу квартири від 04.02.2021 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоцянівською О.М. та зареєстрований в реєстрі під № 191; витребувати від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму 13420,00 грн (тринадцять тисяч чотириста двадцять гривень 00 копійок) судового збору, а також витрати за проведення судової експертизи у сумі 11359,20 грн. (одинадцять тисяч триста п`ятдесят дев`ять гривень 20 копійок).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Письменна Н.В., просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував обставини, які наведені в обґрунтуванні позову, не надав належної правової оцінки та безпідставно відмовив у заявленому позові.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник апелянта - адвокат Письменна Н.В. підтримала подану апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Якобчук О.М. в судовому засіданні в режимі відеоконференції просить апеляційну скаргу залишити без задовлення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України розглянута справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи установлено, що позивач ОСОБА_1 з 12.08.2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 .

За час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу квартири з розстрочкою платежу, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Ришкович О.В. 20.02.2008 року за реєстром №781, набуто у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка зареєстрована за ОСОБА_2 .

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 12.03.2021 року по справі №753/7899/20 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Згідно договору купілі продажу від 04.02.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоцянівською О.М. за реєстром №191, ОСОБА_2 передав у власність (продав), а ОСОБА_3 прийняв у власність (купив) квартиру за адресою : АДРЕСА_2 та сплатив її вартість у сумі 151 000 грн. (том 1, а.с. 25-28).

Відповідно до пункту 4 даного договору, відповідач ОСОБА_2 підтвердив, що продаж квартири здійснюється ним в інтересах сім`ї за згодою дружини, ОСОБА_1 , викладеною у формі заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. 23.09.2020 року за реєстровим №6878, про що доведено до відома покупця.

В подальшому, ОСОБА_3 , від імені якого діяв по довіреності ОСОБА_5 (представник продавця), на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01.03.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Машікою О.М., зареєстрованого в реєстрі за №257, передав (продав) вищевказану квартиру у власність ОСОБА_4 , від імені якої діяв по довіреності представник ОСОБА_6 (представник покупця), який прийняв (купив) квартиру та сплатив за неї обумовлену грошову суму (том 1, а.с. 30-34).

Відповідно до приписів ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Аналогічні положення містяться і в частині третій ст. 368 ЦК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки спірна вартира, яка була придбана подружжям ОСОБА_7 в 2008 році у період їх шлюбу, дана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, незалежно від того, що вона була оформлена на ім`я ОСОБА_2 . Доказів на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі матеріали справи не містять.

Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно з ч.ч.2,4 ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Згідно із висновком експерта Закарпатського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Кормош О.В. від 12.03.2024 №97-Е за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у заяві про надання згоди на продаж квартири, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (том 2, а.с. 229-231).

З листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 29.11.2022 №91/Л-11113-16655, про перетинання ОСОБА_1 державного кордону лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями, слідує, що 24.01.2020 року позивач ОСОБА_1 виїхала з України через пункт пропуску КПВВ «Каланчак» та заїхала на територію України 06.12.2021.

Таким чином, на дату засвідчення у нотаріуса заяви від 23.09.2020, позивач не була на підконтрольній території України.

З врахуванням навдених обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що що ОСОБА_1 не надавала згоди на продаж квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки підпис на заяві від 23.09.2020 виконаний не нею, а іншою особою.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) відступила від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), шляхом його уточнення та зазначила наступне.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Водночас наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Отже, згідно з позицією Великої Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, суди під час розгляду спорів про недійсність договору у зв`язку з ненаданням одним із подружжя згоди на відчуження спільного майна мають з`ясовувати, чи був добросовісним набувач такого майна (контрагент за договором).

Велика Палата Верховного Суду у пункті 96 постанови від 22 вересня 2022 року по справі № 125/2157/19, також підтримала дану правову позицію.

Вказана правова позиція була у подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року по справі № 523/14489/15-ц, зокрема, в пункті 97 якої було зазначено: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з доводом колишньої дружини про те, що сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцева набувачка - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцева набувачка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Такий правовий висновок зазначений у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18. Подібного за змістом висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 7 вересня 2016 року у справі № 6-727цс16, яку застосував у рішенні суд першої інстанції….».

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року по справі №147/66/17 .

Недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 8.65 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 року по справі № 916/2813/18).

Судом першої інстанці правильно констатовано, і з цим погоджується колегія суддів, що матеріалами справи і судом не встановлено фактичних даних відносно того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 діяли недобросовісно, зокрема знали чи за обставинами справи не могли не знати про те, що відповідач ОСОБА_2 , укладаючи оспорюваний договір про відчуження квартири, яка належала подружжю ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності, не отримав згоди на це другого з подружжя.

У пункті 4 договору купілі продажу від 04.02.2021 року відповідач ОСОБА_2 підтвердив, що продаж квартири здійснюється ним в інтересах сім`ї за згодою дружини, ОСОБА_1 , викладеною у формі заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. 23.09.2020 року за реєстровим №6878, про що доведено до відома покупця.

Третьою особою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоцянівською О.М. було долучено до своїх письмових пояснень копію Інформаційної довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів від 04.02.2021, ідентифікатор: 169312147, згідно з якою, бланк НМВ 998751 Заяви, дійсно було витрачено приватним нотаріусом Некриловим К.Ю. У зв`язку з чим, сумнівів у справжності поданого документу під час посвідчення оспорюваного договору в нотаріуса ОСОБА_8 не виникло.

За вказаних обставин, об`єктивно таких сумнівів не могло виникнути і у відповідача ОСОБА_3 , а у подальшому представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 , який діяв від її імені, укладаючи договір купівлі-продажу квартири від 01.03.2021 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Машікою О.М., зареєстрований в реєстрі за №257.

Недобросовісні дії мають місце саме з боку відповідача ОСОБА_2 , який для відчуження спірної квартири та укладення відповідного правочину надав нотаріусу ОСОБА_8 заяву, на якій підпис від імені позивача було вчинено іншою особою.

Разом з тим, як правильно заначено судом першої інстанції, при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім?ї майна (постанова Верховного Суду від 03.05.2018 року по справі № 755/20923/14-ц).

У разі, якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У такому разі важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а при неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року по справі № 125/2157/19).

З врахуванням вищенаведеного суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що незважаючи на те, що право спільної сумісної власності позивача було порушено в момент укладення договору про відчуження квартири без її згоди, однак, виходячи з того, що недобросовісність відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не встановлена, захист порушеного права позивача міг бути реалізований, шляхом подання позову про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженої квартири за її ринковою вартістю або ринковою вартістю подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час вирішення спору, що є ефективним способом захисту без визнання оспорюваного договору недійсним та застосування реституції.

Окрім того, необхідно зазначити, що позивач просить витребувати від ОСОБА_4 спірну квартиру на свою користь та на користь відповідача ОСОБА_2 . Натомість відповідач ОСОБА_2 , як співвласник квартири, розпорядився своїм правом на частку у праві спільної сумісної власності на квартиру і вимог про витребування даної квартири не заявляв.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно і всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну правову оцінку, та обгрунтовано відмовив у заявленому позові.

Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Підстав для зміни чи скасування рішення суду не має.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Письменна Наталя Володимирівна,залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 30 червня 2025 року.

Головуючий:

Судді: