ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5405/25 Справа № 213/4677/24 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді БондарЯ.М.

Суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

сторони

позивач АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК»

відповідач- ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2025 року, ухваленого суддею Поповим В.В. в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 17 січня 2025 року,

УСТАНОВИВ

У листопаді 2024 року Акціонерне товариство «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 на підставі кредитного договору №101 від 28.01.2022, укладеного з АТ «ПУМБ», отримав кредит у розмірі 50000 грн.

Відповідно до умов Договору відповідач зобов`язався здійснювати погашення кредитів та процентів, але зобов`язання не виконує.

Станом на 09.09.2024 його заборгованість за договором становить 56 210,63 грн, з яких: 35 774,72 грн. заборгованість за кредитом; 05,52 грн заборгованість за процентами; 20 430,39 грн заборгованість за комісією.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором та витрати зі сплати судового збору.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2025 року позовні вимоги АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволені повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» заборгованість за договором №101 від 28.01.2022 станом на 09.09.2024 у розмірі 56 210 (п`ятдесят шість тисяч двісті десять) грн 63 коп., з яких: 35 774,72 грн заборгованість за кредитом; 05,52 грн заборгованість за процентами; 20 430,39 грн заборгованість за комісією.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» 2422 грн 40 коп. на відшкодування сплаченого судового збору.

Відповідач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, ухваленого при неправильному застосуванні норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог в загальному розмірі в сумі 18 605,75 грн. В іншій частині позовних вимог відмовити. Стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 633,60 грн.

При цьому, суд не врахував, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає не частіше одного разу на місяць. Вказує, що умова про споживчий кредит, укладений після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною, відповідно до ч.1 та 2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування. Вважає, що заборгованість за комісією не підлягає стягненню. Окрім того, відповідач вважає, що судом не враховано, що позивачем на погашення комісії направлена частина отриманих від відповідача коштів, а тому від загальної суми заборгованості слід відрахувати заборгованість за комісією - 20430,39 грн. та розмір сплаченої комісії, відповідно залишок заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача становить 18 605,75 грн. без нарахованої та сплаченої комісії за обслуговування кредиту.

Відповідач вважає, що необхідно звернути увагу на те, що в кредитному договорі не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються позичальнику та за які банком встановлена щомісячна комісія, також ПУМБ не надав доказів наявності таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, а тому умови кредитного договору щодо сплати комісії за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до ч.1 та 2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування.

Відповідач зазначає, що відповідно до наданої позивачем виписки з особового рахунку відповідача та розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем було сплачено загальну суму в розмірі 31 399,77 грн. на погашення заборгованості та перераховує у скарзі дати та суми автоматичного погашення строкової заборгованості за кредитом і щомісячної комісії за кредитним договором та вказує на те, що загальна сума з яких пішла на погашення тіла кредиту, а частина на погашення щомісячної комісії, яка є нікчемною, тому заборгованість за кредитом слід зменшити на вказану суму коштів, спрямованих на погашення заборгованості по комісії. Отже розмір заборгованість за кредитом становить 18 605,75 грн. (50 000 грн- сума кредиту + 5,52 грн- заборгованість за процентами 31 399,77 грн погашення заборгованості за кредитом.).

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справі, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог,за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони відповідача підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 28.01.2022 між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №101 шляхом підписання заяви на приєднання до договору на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.

Відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у сумі 50 000,00 грн, строком на 24 місяці, на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,010% річних, 2,99% щомісячної комісії за обслуговування кредиту та умовами погашення кредитної заборгованості, що підтверджується підписом відповідача у поданих до суду письмових доказах.

Відповідач зобов`язався щомісячно погашати суму кредиту, сплачувати нараховані проценти на суму кредиту та комісію в сумах та терміни, що передбачені графіком платежів.

Як видно з виписки за договором за період з 28.01.2022 по 09.09.2024 відповідач поповнював карту, здійснював перекази коштів.

Станом на 09.09.2024 заборгованість відповідача за договором №101 від 28.01.2022 становить 56 210,63 грн, з яких: 35 774,72 грн заборгованість за кредитом; 05,52 грн заборгованість за процентами; 20 430,39 грн заборгованість за комісією.

11.09.2024 позивачем на ім`я відповідача надіслано письмову вимогу (повідомлення) від 09.09.2024 про розмір заборгованості за кредитним договором і її негайне погашення в строк не пізніше 30 календарних днів з дня отримання цього повідомлення. Однак, станом на день звернення позивача до суду зобов`язання за кредитним договором відповідачем належним чином ним не виконано.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про повне задоволення позовних вимог Банку, виходив з їх доведеності та обґрунтованості, оскільки позивачем доведено факт досягнення сторонами домовленості по кредитному договору про сплату відповідачем відсотків та комісії за користування кредитом, з якими відповідач погодився.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, а саме про наявність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з їх доведеністю, проте погоджується і з доводами відповідача ОСОБА_2 в частині відсутності підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, а саме у відсутності підстав для стягнення складової кредитної заборгованості, такої як заборгованість по комісії за обслуговування кредитної заборгованості у сумі 20 430,39 грн, з огляду на таке.

Відповідно до Заяви на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 28 січня 2022 року у п.5 встановлено розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості 2,99%

Відповідно до Графіку платежів, позичальник повинен був сплачувати кредитні кошти у період з 28.01.2022 по 28.01.2024 (строк дії договору 24 місяці) по 3 578,55 грн. щомісяця та останній платіж 3 578,43 грн. У цю суму входить сума тіла кредиту 2083 та 1495,00 грн щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України роз`яснив порядок набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori - «наступний закон скасовує попередній».

Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення.

Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акта, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, як зазначено у пункті 2 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин та він залишається чинним на час, коли правовідношення припинило своє існування. У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, завтерджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, -щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлювлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержания процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на нікчемність п.5 Кредитного договору щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,99% від початкової суми кредиту, що становить 1495,00 грн. (50 000* 2,99/100=1495,00), оскільки ці умови договору про споживчий кредит обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими у статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» та просив позов задовольничи частково без урахування нарахованої позивачем заборгованості по комісії 20 430,39 грн., вирахувавши з іншої частини заборгованості по тілу кредиту 35 774,72 грн., сплачені відповідачем, відповідно до виписки по особовому рахунку на погашення боргу 31 399,77 грн та стягнути на користь позивача залишок кредитної заборгованості, який складає 18 605,75 грн, відповідно розрахунку: 50 000,00 грн сума кредиту + 5,52 грн. заборгованість за відсотками 31 399,77 грн. погашена відповідачем сума кредитного боргу).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19 (провадження №61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі №361/392/20 (провадження №61-16470св20), та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Велика Палата Верховного Суду нагадала, що у разі коли вона відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №161/12771/15-ц (пункт 88), від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (пункт 93), від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (пункт 27.3), від 30 червня 2020 року у справі №264/5957/17 (пункт 43)). Тобто відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), означає відступлення від аналогічних висновків, сформульованих раніше в інших постановах Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 73).

Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обгрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового ріщення в якості обгрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Taxi висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу.

Таким чином, колегія суддів, беручи до уваги заперечення сторони відповідача в частині стягнення заборгованості по оплаті комісії за обслуговування кредиту у розмірі 20 430,39 грн. з посиланням на нікчемність положень п.5 Кредитного договору №101 від 28.01.2022, що є належним способом захисту порушеного права, погоджується з доводами відповідача ОСОБА_1 про наявність підстав для скасування судового рішення про повне задоволення позовних вимог АТ «ПУМБ», з ухваленням нового, про часткове задоволення позову, з відмовою у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по оплаті комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 20 430,39 грн.

Окрім того, з виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 встановлено, що в період часу з 10.02.2022 по 06.09.2024 з відповідача на користь позивача в рахунок погашення кредитної заборгованості було стягнуто кошти в загальному розмірі 31 399,77 грн.

Таким чином, колегія суддів, встановивши нікчемність положень п.5 Кредитного договору №101 від 28.01.2022, вважає за доцільне, з урахуванням сплаченої відповідачем суми заборгованості по оплаті за обслуговування кредиту 31 399,77 грн., зменшити розмір заборгованості по тілу кредиту на зазначену суму, яка складає 18 605,75 грн. (50 000+ 5,52 грн-31399,77грн= 18 605,75 грн) та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за спірним кредитним договором у загальному розмірі 18 605,75 грн. та яка складається: - 18 600,23 грн. заборгованості по тілу кредиту та 5,52 грн. заборгованості по процентам. В іншій частині позовні вимоги з наведених вище підстав не можуть бути задоволенні.

Згідно частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачем заявлено позов на суму 56 210,63 грн., апеляційним судом позовні вимоги задоволені частково у загальному розмірі 18 605,75 грн., що складає 33,10 % від заявленої суми позовних вимог, відповідно розподілу підягає, сплачений сторонами судовий збір.

Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн (а.с.5), відповідно 33,10 % від цієї суми складає 801,81 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, інша незадоволена частина 66,9% від ціни позову 1620,59 грн. залишається за позивачем.

Відповідачем за подачу апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 3 633,60 грн (а.с.30), відповідно 33,10 % від зазначеної суми складає 1202,72 грн. та ця сума судового збору залишається за відповідачем, інша частина 66,9% незадоволених позовних вимог, яка складає 2 430,88 грн. підягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Відповідно до положень ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, на позивача після перегляду рішення суду в апеляційному порядку покладено більшу частину судового збору 2 430,88 грн., а на позивача меншу 801,81 грн., тому різниця в розмірі 1 629,07 грн. (2430,88 грн. 801,81 грн. =1 629,07 грн.) підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ст.141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Для цілей розподілу судових витрат суд враховує:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином нормами ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи, що узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі №755/9215/15-ц.

При цьому, витрати за надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено, що кореспондує правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постановах від 11 листопада 2021 р. по справі №922/449/21 та від 3 жовтня 2019 р. по справі №922/445/19.

На підтвердження понесених витрат відповіідачем надані наступні докази: копія договору про надання правової допомоги № б/н від 24.03.2025 укладеному між ОСОБА_1 та адвокато Крамчаніним О.В. про надання юридичних послуг, а саме підготовка процесуальних документів для звернення до Дніпровського апеляційного суду, Розрахунок суми вартості послуг під час надання правової допомоги від 26.03.2025 на суму 4 000 грн. із зазначенням у розрахунку про отримання адвокатом сплачених клієнтом коштів; Свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Серії ЗР №21/2343 від 13 листопада 2019 року.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів, перевіривши надані відповідачем докази, враховуючи положення ст.141 ЦПК України, та зважаючи на задоволення вимог апеляційної скарги, виходячи з обсягу фактично наданих адвокатом послуг, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи та документально підтверджених належними доказами понесених витрат, відсутності клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу з іншої сторони, дійшов висновку, що з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у заявленому розмірі 4 000,00 грн.

Керуючись статями 367, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2025 року про повне задоволення позовних вимог скасуватита ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» заборгованість за договором №101 від 28.01.2022 станом на 09.09.2024 у розмірі 18 605,75 грн, з яких: 18 600,23 заборгованість за кредитом; 05,52 грн заборгованість за процентами.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 4 000 грн.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» на користь ОСОБА_1 різницу у сплаті судового збору за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанцій у розмірі 1 629,07 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 26 червня 2025 року.

Головуючий:

Судді: