Номер провадження: 22-ц/813/207/25
Справа № 504/3668/20
Головуючий у першій інстанції Жовтан П. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Комлевої О.С.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 адвоката Чирки О.О.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 18 листопада 2021 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, скасування рішення про передачу в приватну власність земельної ділянки та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності, -

в с т а н о в и в:

05 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, скасування рішення про передачу в приватну власність земельної ділянки та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності, в обґрунтування якого зазначив, що йому згідно розпорядження Комінтернівської РДА №105/А-2012 від 14.02.2012, надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо надання земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га місце розташування: Одеська область, Лиманський район, Красносільська сільська рада (за межами населеного пункту). Проект ним виготовлено, погоджено в установленому законом порядку, присвоєно кадастровий номер земельній ділянці :01:004:0578. Позивачу стало відомо, що у зв`язку зі змінами в законодавстві розпорядником земель, що розташовані: Одеська область, Лиманський район, Красносільська сільська рада (за межами населеного пункту) стала Красносільська сільська рада Лиманського району Одеської області.

У вересні 2020 року він звернувся до Красносільської сільської ради із заявою, у якій просив сільську раду затвердити проект землеустрою та передати йому у власність вищевказану земельну ділянку, скасувати рішення №1373-VIІ від 17.07.2019 про передачу в приватну власність даної земельної ділянки кадастровий номер :01:004:0578 ОСОБА_2 , як таке, що видано помилково в порушення його прав на цю землю. Проте, Красносільська сільська рада Лиманського району Одеської області не винесла на розгляд сесії клопотання позивача, відмовила йому у передачі землі у власність листом.

Позивач вказує, що він має правомірні очікування щодо оформлення права власності на землю, оскільки ним було дотримано процедуру, яка передує одержанню правовстановлюючих документів на землю. Вважає, що Красносільська сільська рада діяла не добросовісно, всупереч його інтересам та без дотримання вимог законодавства, оскільки достеменно знаючи, що ним розроблений та погоджений проект землеустрою спірної земельної ділянки, кадастровий номер земельній ділянці присвоєний саме за його проектною документацією, сільська рада протиправно прийняла рішення про передачу землі у власність іншій особі.

У зв`язку із чим позивач просив суд:

визнати протиправною бездіяльність Красносільської сільської ради щодо винесення на розгляд сесії його клопотання від 16.09.2020 про надання земельної ділянки у власність; зобов`язати Красносільську сільську раду після набрання рішенням законної сили негайно винести на розгляд чергової сесії Красносільської сільської ради питання щодо затвердження проекту землеустрою та передачі йому у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2 га місце розташування Одеська область, Лиманський район, Красносільська сільська рада (за межами населеного пункту) кадастровий номер :01:004:0578 та прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою та передачі йому у власність даної земельної ділянки;

скасувати рішення Красносільської сільської ради №1373-VIІ від 17.07.2019 про передачу в приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2 га місце розташування Одеська область, Лиманський район, Красносільська сільська рада (за межами населеного пункту) кадастровий номер :01:004:0578 ОСОБА_2 ;

скасувати запис №32942141 від 19.08.2019 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на дану земельну ділянку.

Відповідач ОСОБА_2 надав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що визначення «правомірні очікування» відсутнє в чинному законодавстві України та є спробою видати бездіяльність позивача щодо несвоєчасного проходження законодавчо визначеної процедури отримання земельної ділянки за порушення його права. Позивач звернувся до органу місцевого самоврядування більш ніж через рік після прийняття рішення Красносільської сільської ради про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2 та більше ніж 8 років після отримання дозволу розроблення проекту землеустрою. Позивач не навів жодних доказів щодо існування реального негативного впливу безпосередньо на його права та, що сільська рада своїм рішенням порушила його права. Вважає, що рішення Красносільської сільської ради прийнято в межах повноважень та спосіб, що визначені Конституцією України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Він має статус учасника бойових дій. Відповідно до п. 14 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасники бойових дій мають пільги на першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва. Отже, він у встановленому законом порядку набув право власності на відповідну земельну ділянку, а позивачем не наведено підстав для припинення його права власності.

Адвокат Філіппов Юрій Григорович в інтересах відповідача Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області надав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що зволікання позивача тривалістю в шість років та десять місяців з листопада 2013 року (затвердження висновку про розгляд проекту землеустрою) по вересень 2020 року (звернення з клопотанням до Красносільської сільської ради) є значним і таким, що має бути кваліфіковано як недобросовісна поведінка. У позові не міститься ніяких обґрунтувань поважності такої тривалої бездіяльності позивача. Крім того, представник відповідача зазначив, що ОСОБА_1 вказує, що сільській раді достеменно було відомо, що позивач претендує на спірну земельну ділянку, проте не наводить жодного доказу свого твердження. Вважає, що Красносільська сільська рада діяла виключно добросовісно, правомірно із дотриманням чинного законодавства.

В судових засіданнях адвокат Чирка Ольга Олегівна в інтересах позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, в подальшому надала заяву про розгляд справи без її участі.

В судові засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, причину неявки не повідомив, про дату, час та місце проведення яких був сповіщений своєчасно, належним чином, що підтверджено повідомленням про отримання судових повісток та конвертом з відміткою «Укрпошти» - «адресат відсутній за вказаною адресою». При цьому відповідач ОСОБА_2 був присутній в підготовчому судовому засіданні, надавши відзив, доводи якого описані вище, а також надавав раніше заяву про проведення судового засідання у його відсутності.

В судові засідання представник відповідача, Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області, не з`явився, причину неявки не повідомив, про дату, час та місце проведення яких був сповіщений своєчасно, належним чином, що підтверджено повідомленнями про отримання судових повісток. При цьому представник відповідача Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області адвокат Гриценко В.Є., був присутній в підготовчому судовому засіданні, надавши відзив, доводи якого описані вище.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 18 листопада 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, скасування рішення про передачу в приватну власність земельної ділянки та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності задоволено частково.

Суд визнав протиправною бездіяльність Красносільської сільської ради Лиманського (Одеського) району Одеської області щодо винесення на розгляд сесії клопотання ОСОБА_1 від 16.09.2020 про надання земельної ділянки у власність та зобов`язав Красносільську сільську раду Одеського району Одеської області після набрання рішенням законної сили винести на розгляд чергової сесії Красносільської сільської ради питання щодо затвердження проекту землеустрою та передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2 га місце розташування Одеська область, Лиманський район, Красносільська сільська рада (за межами населеного пункту) кадастровий номер :01:004:0578;

скасував рішення Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області №1373-VIІ від 17.07.2019 про передачу в приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2 га місце розташування Одеська область, Лиманський район, Красносільська сільська рада (за межами населеного пункту) кадастровий номер :01:004:0578 ОСОБА_2 ;

скасував запис №32942141 від 19.08.2019 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2 га місце розташування Одеська область, Лиманський район, Красносільська сільська рада (за межами населеного пункту) кадастровий номер :01:004:0578;

стягнув з Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області (, Одеська область Одеський район с. Красносілка вул. Набережна, 87а) на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят один) гривень 60 коп в рахунок відшкодування понесених судових витрат по оплаті судового збору;

компенсував ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , частину суми судового збору у розмірі 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят один) гривень 60 коп, сплаченого за квитанцією №48 від 05.11.2020, за рахунок держави у порядку, встановленому законом.

В апеляційній скарзі відповідач, Красносільська сільська рада Одеського раойну Одеської області, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В судове засідання, призначене на 18 червня 2025 року об 15 год 30 хв з`явився представник позивача адвокат Чирка О.О., інші учасники справи до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками, наявними в матеріалах справи (т. 2, а.с. 121-122).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, відзиві адвоката Чирки Ольги Олегівни в інтересах позивача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, письмові пояснення відповідача ОСОБА_2 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача, Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області, підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною 1 статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та право власності є непорушним.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України (стаття 19 Конституції України).

Згідно статті 12 Земельного кодексу України (далі ЗК України), пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», міська рада здійснює передачу у власність або у користування земельних ділянок виключно до положень ЗК України.

За положеннями статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За нормами частини 1 статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Згідно частини 1 статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 117 ЗК України (у редакції, чинній на час спірних правовідносин) передбачено, що передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частин 6, 7 статті 118 ЗК України (у редакції, чинній на час спірних правовідносин) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектарів (пункт б частини 1 статті 121 Земельного кодексу України).

За змістом статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації.

За змістом частини 2 статті 152 ЗК України лише власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частина 3 статті 152 ЗК України визначає способи захисту порушених прав, а саме: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів

Судом першої інстанції встановлено, що розпорядження Комінтернівської районної адміністрації від 14.02.2012 за №105/А-2012 про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проектної документації з землеустрою реалізовано ОСОБА_1 , проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розроблено та погоджено, у зв`язку з чим вищевказане розпорядження Комінтернівської районної адміністрації є недіючим через його виконання, але є чинним.

Представник позивача адвокат Чирка О.О. в обґрунтування позовних вимог також надала до суду заяву про врахування позиції Верховного Суду, а саме просила врахувати позицію ВС, яка викладена у постанові від 09.12.2020 у справі №617/763/16-ц, згідно якої надання дозволу територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин на розробку проекту землеустрою двом окремим громадянам щодо однієї і тієї ж земельної ділянки, є таким, що суперечить вимогам землеустрою та сприяє позбавленню одного з них можливості завершити розпочату ним відповідно до вимог чинного законодавства процедуру отримання у власність земельної ділянки. Також просила врахувати правову позицію, відображену в постановах КАС ВС у справі №461/2132/17, КЦС ВС у справі №472/1286/17-ц, згідно яких орган державної влади або орган місцевого самоврядування не має правових підстав для надання дозволу на розроблення документації із землеустрою на земельну ділянку двом різним особам на одну і ту ж земельну ділянку.

Вирішуючи питання врахування висловленої по справам правової позиції Верховного суду, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав її застосування до предмету спору по даній справі, оскільки у правовідносинах, що розглядаються, дозвіл на розроблення документації із землеустрою відповідачу ОСОБА_2 не надавався, документація із землеустрою ОСОБА_2 не розроблялася та не погоджувалася, для оформлення земельної ділянки за ОСОБА_2 використано кадастровий номер отриманий на підставі проекту землеустрою, розробленого позивачем ОСОБА_1 ..

На підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», з 18 березня 2014 року на території України розпочався особливий період, який діє по даний час. Для багатьох громадян України, хто віддав свій громадянський борг та боронив її цілісність держава передбачила пільги та гарантії.

Відповідач ОСОБА_2 як учасник бойових дій, має право на отримання земельної ділянки у власність. Порядок безоплатного отримання у власність земельних ділянок як учасниками антитерористичної операції, так і іншими категоріями громадян, регулюється частиною 6 статті 118, статтями 121, 122 ЗК України. Виключень або пільг за статусом у процедурних питаннях законодавством не передбачено.

Реалізація права учасника АТО на безоплатне отримання земельної ділянки із земель державної або комунальної власності має відбуватися відповідно до встановленої законом процедури та без порушень прав та законних інтересів інших осіб.

Красносільська сільська рада як розпорядник земель, володіючи інформацією, що у позивача ОСОБА_1 розроблений та погоджений проект землеустрою щодо спірної землі, кадастровий номер земельній ділянці присвоєний саме за його проектом відводу та за його кошти, протиправно прийняла рішення про передачу ОСОБА_2 землі у власність, без дотримання останнім законодавчо визначеної процедури отримання земельної ділянки.

Суд вважає недоречними доводи відповідачів стосовно недобросовісної поведінки позивача, яка виразилася у його тривалій бездіяльності і несвоєчасному проходженні законодавчо визначеної процедури отримання земельної ділянки, оскільки вказана обставина жодним чином не впливає на те, що виділення земельної ділянки ОСОБА_2 відбулося без дотримання процедури, визначеної законодавством.

Таким чином, рішення Красносільської сільської ради №1373-VIІ від 17.07.2019 про передачу в приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2 га місце розташування Одеська область, Лиманський район, Красносільська сільська рада (за межами населеного пункту) кадастровий номер :01:004:0578 ОСОБА_2 підлягає скасуванню, і як наслідок, підлягає скасуванню запис №32942141 від 19.08.2019 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на дану земельну ділянку.

Стосовно вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності сільської ради щодо винесення на розгляд сесії клопотання від 16.09.2020 про надання земельної ділянки у власність, слід зазначити наступне.

Повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин визначенні ст. 12 ЗК України. Так, п. а), б) ч. 1 ст. 12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад та б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання регулювання земельних відносин.

Отже, ЗК України та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено обов`язок виключно на пленарних засіданнях селищної ради вирішувати питання регулювання земельних відносин, в тому числі і питання затвердження проекту землеустрою.

Як вбачається із матеріалів доданих до позову, клопотання ОСОБА_1 від 16.09.2020 Красносільською сільською радою в порядку, визначеному ст. 12 ЗК України та ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не розглянуто, на розгляд чергової сесії не винесено, а тому суд вважає, що Красносільська сільська рада у вказаній частині діяла у спосіб, що суперечить вказаним нормам законодавства.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги щодо визнання бездіяльності Красносільської сільської ради суд визнає обґрунтованими, доведеними, та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно вимог позивача про зобов`язання Красносільської сільської ради після набрання рішенням законної сили негайно винести на розгляд чергової сесії Красносільської сільської ради питання щодо затвердження проекту землеустрою та передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2 га місце розташування Одеська область, Лиманський район, Красносільська сільська рада (за межами населеного пункту) кадастровий номер :01:004:0578 та прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою та передачі у власність вказаної земельної ділянки, суд зазначає наступне.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовним органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 у справі «Волохи проти України» (заява №23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів, суд виходив з декількох ознак, зокрема, щодо наявності дискреції. Суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу місцевого самоврядування складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). У інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Суд зауважує, що винесення на розгляд чергової сесії сільської ради питання затвердження та передачі у власність земельної ділянки не гарантує особі прийняття рішення про затвердження вказаного проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки, оскільки вивчення поданих позивачем документів на предмет їх відповідності вимогам Земельного кодексу України та наявності підстав для затвердження проекту землеустрою відноситься до сфери повноважень сільської ради.

За таких обставин зобов`язання сільської ради прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність позивачу земельної ділянки, набуде ознак втручання суду у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування у сфері регулювання земельних відносин, що є неприпустимим і суперечить завданням судочинства, а отже позов в цій частині підлягає частковому задоволенню шляхом зобов`язання сільської ради після набрання рішенням законної сили винести на розгляд чергової сесії питання щодо затвердження проекту землеустрою та передачі у власність позивачу земельної ділянки.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд вважав необхідним стягнути з Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області на користь позивача витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 681, 6 грн, крім того компенсувати позивачу суму судового збору, в розмірі 1 681, 6 грн за рахунок держави у порядку, встановленому законом.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно його усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що Красносільська сільська рада незважаючи на те, що позивачем був розроблений та погоджений проект землеустрою щодо спірної землі, кадастровий номер земельній ділянці присвоєний саме за його проектом відводу та за його кошти, протиправно прийняла рішення про передачу ОСОБА_2 землі у власність, без дотримання останнім законодавчо визначеної процедури отримання земельної ділянки.

Й, навпаки відповідача повністю спростовані підстави заявленого позову.

Так, порядок безоплатного отримання у власність земельних ділянок громадян, регулюється частиною 6 статті 118, статтями 121, 122 ЗК України.

Згідно із заяви поданої відповідачем, ОСОБА_2 до Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області, було зазначено передати в приватну власність вже сформованої земельної ділянки, кадастровий номер :01:004:0578, яка увійшла до переліку земельних ділянок, якими мала право розпоряджатися Красносільська сільська рада Одеського району Одеської області, внаслідок закінченої процедури приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власності (згідно акту приймання-передачі земельної ділянки сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власності від 22.12.2018) відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 21.12.2018 за №15-7953/13-18 СГ.

Отже, при зверненні ОСОБА_2 до Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області щодо передачі в приватну власність земельну ділянку, кадастровий номер :01:004:0578, земельна ділянка вже була сформована та внесена до Державного земельного кадастру.

У пунктах 60-67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №688/2908/16 (провадження №14-28цс20), узгоджуючи застосування судами статей 118, 121, 122 ЗК України, зроблено наступний правовий висновок: «Метою розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є її індивідуалізація (конкретизація). Здійснення такої індивідуалізації, зокрема, дозволяє здійснити формування земельної ділянки.

Відповідно до частини 1 статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Відповідно до частини другої цієї ж статті формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності.

Згідно частини 1 статті 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються лише у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Отже, якщо земельна ділянка сформована, то розробка проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження позбавлені будь-якого сенсу.

Саме тому у частині 1 статті 123 ЗК України встановлено, що надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Таким чином, якщо земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі, а право власності на неї зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то положення статті 123 ЗК України та статті 7 Закону України «Про фермерське господарство», якими передбачено одержання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження, не підлягають застосуванню.

Отже, висновки судів про те, що спірна земельна ділянка надана в оренду з порушенням порядку її надання, оскільки таке надання здійснене без розроблення, погодження та затвердження в установленому законом порядку проєкту її відведення, не ґрунтуються на законі.

Водночас слід наголосити, що розробка проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження хоча й здійснюється заявником з метою отримання земельної ділянки в користування, однак вчиняється саме в інтересах територіальної громади чи держави з метою формування такої земельної ділянки. Тому в разі неотримання в користування такої земельної ділянки особа, яка понесла витрати на розробку та погодження проекту землеустрою, за умови формування земельної ділянки, може претендувати на відшкодування здійснених витрат».

Таким чином, виділення земельної ділянки у власність відповідачу ОСОБА_2 не потребувало процедури визначеної статтями 118, 121, 122 ЗК, яка застосовується для отримання громадянами несформованих земельних ділянок.

Також, частиною 9 статті 79-1 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно до частини 13 статті 79-1 ЗК України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі: якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», не було зареєстровано протягом року з вини заявника.

У пункті 60-67 постанови від 29.09.2020 у справі №688/2908/16 (провадження №14-28цс20), Велика Палата Верховного Суду виходила, що «З іншого боку, якщо особа, отримавши дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сама зволікає з його розробкою та поданням на затвердження, вона цілком може очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі. Не вважатиметься добросовісною і поведінка особи, яка отримала дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробила проект та подала його на затвердження, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду».

Висновок про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 був затверджений Управлінням Держземагентства у Комінтернівському районі Одеської області 22 листопада 2013 року.

Із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 завернувся до Красносільської сільської ради у вересні 2020 року.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 зволікавав з поданням проекту землеустрою на затвердження органу місцевого самоврядування, й мав очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 18 вересня 2018 року у справі №806/5106/15 (провадження №К/9901/10743/18) виходив з того, що «…надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.

При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача підстав для встановлення будь-яких обмежень у надані дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі при дотриманні нею вимог вказаних статей Земельного кодексу України».

Тому рішення сесії Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області від 17.07.2019 №1373-УІІ яким земельну ділянку кадастровий номер :01:004:0578 передано у власність ОСОБА_2 прийнято у відповідності до норм діючого законодавства.

В подальшому, 19 серпня 2019 року відповідач ОСОБА_2 у встановленому законом порядку набув право власності на відповідну земельну ділянку, про що внесено запис Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №32942141 від 19.08.2019.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, висновок Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідив усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що відведення спірної земельної ділянки відповідачу ОСОБА_2 було проведено Красносільською сільською радою у встановленому законом порядку, тому ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку правомірно.

За обставинами цієї справи, враховуючи всі наведені вище принципи, позбавлення відповідача ОСОБА_2 спірного майна, становитиме непропорційне втручання у право на мирне володіння майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки таке втручання порушить справедливий баланс інтересів, а саме: позитивні наслідки вилучення спірного майна для захисту інтересів позивача є більш важливими, ніж дотримання права відповідачем, який законним шляхом набув право власності на земельну ділянку.

Досліджуючи питання дотримання балансу інтересів сторін спору на предмет переваги між захистом права позивача та правом відповідача володіти, користуватися і розпоряджатися цим майном, колегія суддів надає перевагу захисту прав відповідача ОСОБА_2 , оскільки позивач недбало ставився до своїх прав та обов`язків.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не доведено належним чином, що відповідачі Красносільська сільська рада та ОСОБА_2 порушили установлений законом порядок приватизації спірної земельної ділянки, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України вказане право не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Тому, позовні вимоги ОСОБА_1 є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 116, 118, 121, 122, 123 ЗК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області задовольнити, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 18 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, скасування рішення про передачу в приватну власність земельної ділянки та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності, залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 16 липня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

О.С. Комлева