ПОСТАНОВА

Іменем України

10 липня 2025 року м. Кропивницький

справа № 404/3718/23

провадження № 22-ц/4809/321/25

Кропивницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Дуковського О.Л.,

суддів - Дьомич Л.М., Письменного О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справицивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката Бутко Дмитра Геннадійовича, на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 жовтня 2024 року (суддя Варакіна Н.Б.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів,-

встановив:

В травні 2023 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів.

В обґрунтування вимог посилалась на те, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.12.2021 року у справі 759/16359/21 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки у розмірі частки від усіх видів його заробітку (доходів), починаючи з 07.12.2018 і до досягнення дитиною повноліття. Внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем рішення суду, утворилась заборгованість за аліментами в розмірі 56 369,86 грн. за період з 07.12.2018 року по 01.10.2022 року. 05.01.2023 року боржником було сплачено вказану суму заборгованості.

Позивач розрахувала розмір неустойки, виходячи з правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 25.04.2018 у справі № 572/1762/15-ц, про те, що неустойка нараховується на щомісячну заборгованість від суми несплачених аліментів за кожен день за весь час прострочення по день добровільного погашення боргу або на момент стягнення. Пеня за один місяць прострочення сплати аліментів становить 1% від добутку простроченої суми аліментного платежу за місяць та загальної кількості днів прострочення. Загальний розмір пені за прострочення сплати аліментів є сумою пені, нарахованої за кожен місяць періоду, у якому було допущено прострочення сплати аліментів. Тож, станом на 01.07.2022 року заборгованість зі сплати аліментів складала 48 832,11 грн. Вищевказану суму заборгованості у загальній сумі заборгованості 56 369,86 грн, яка розрахована станом на 01.10.2022 року, відповідачем сплачена. Тому, пеня за несплату 48 832,11 грн. заборгованості за 189 днів (з 01.07.2022 року по 05.01.2023 року) становить 92 292,68 грн. Враховуючи те, що розмір неустойки має бути не більше 100 відсотків заборгованості просить стягнути неустойку в розмірі 56 369,89 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 жовтня 2024 року позов ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 , про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів задовольнити.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 56 369,86 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки з часу ухвалення судового рішення про стягнення аліментів відповідач несвоєчасно сплачував аліменти, а тому саме з вини відповідача виникла заборгованість. Відповідач не надав суду доказів про те, що заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Розрахунок пені відповідає вимогам СК України, проведений за кожним місячним платежем за весь час затримки сплати, який помножений на кількість днів прострочення.

Суд першої інстанції, перевіривши розрахунки, вважав їх арифметично правильними.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 196 СК України, яке містить визначення максимальної суми пені у розмірі 100 відсотків заборгованості, суд першої інстанції прийшов до висновку, що стягненню з відповідача підлягає пеня у межах суми заборгованості зі сплати аліментів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 жовтня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог та стягнути з ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу адвоката.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав обґрунтування свого висновку про правомірність задоволення позовних вимог. Зроблений судом висновок про задоволення позовних вимог жодним чином не мотивований та не випливає ані зі встановлених судом обставин справи, ані з тих важливих обставин справи, які залишилися не дослідженими та не врахованими судом першої інстанції при ухваленні рішення. Суд чітко не зазначив, які конкретно обставини та докази, які надавалися на підтвердження цих обставин, було відхилено та мотиви їх відхилення. Не було також надано мотивованої оцінки доводів, наведених стороною відповідача у його заявах по суті справи, щодо відсутності підстав для задоволення позову. Рішення суду не містить вичерпних висновків щодо всіх суттєвих обставин справи, на які відповідач посилався як на підстави своїх заперечень проти позову. В мотивувальній частині рішення відсутні мотиви, з яких суд відхилив аргументи відповідача щодо ключової обставини справи відсутності вини відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів.

На вказану апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Курлейко О.С. подала відзиву в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без мін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.

За приписами ч. 1ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки ціна позову становить 56 369,86 грн. тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму (станом на 01.01.2025 становить 90 840 грн), апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.12.2021 у справі 759/16359/21 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки у розмірі частки від усіх видів його заробітку (доходів), починаючи з 07.12.2018 і до досягнення дитиною повноліття. Рішення суду набрало законної сили 26 квітня 2022 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 квітня 2022 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03.12.2021 року без змін.

На підставі рішення суду був виданий виконавчий лист від 03.12.2021 року.

Старшим державним виконавцем Подільського районного відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бондаренко О.С. 06.09.2022 року відкрито виконавче провадження № 69736305 та прийнято до примусового виконання виконавчий лист, виданий 02.06.2022 року Святошинським районним судом м. Києва у справі № 759/16359/21.

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданого старшим державним виконавцем Бондаренко О.С. вбачається, що заборгованість відповідача зі сплати аліментів становила 56 369,89 грн. за період з 07.12.2018 року по 01.10.2022 року.

ОСОБА_1 сплачено вказану суму заборгованості у повному обсязі 05.01.2023 року, що підтверджується листом Подільського районного відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 09.05.2023 року.

Станом на 01.07.2022 року заборгованість зі сплати аліментів складала 48 832,11 грн., що підтверджується довідкою-розрахунком від 23.12.2023 року.

Вищевказану суму заборгованості, у загальній сумі заборгованості 56 369,86 грн., яка розрахована станом на 01.10.2022 року, відповідачем сплачено 05.01.2023 року.

Тому пеня за несплату тільки 48 832,11 грн. заборгованості за 189 днів (з 01.07.2022 року по 05.01.2023 року) становить 92 292,68 грн. Позивач просить стягнути з відповідача неустойку з урахуванням ч. 1 ст. 196 СК України, а саме у розмірі 56 369,89 грн. за період з 07.12.2018 року по 01.10.2022 року, нарахованої відповідно до довідки-розрахунку від 23.12.2022 року.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, упершу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61-19815сво19), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23)).

Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу (частина перша статті 15 СК України).

Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання (частина третя статті 15 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованоїпостановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912), у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно із частиною першою статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001року визначено право кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також відповідальність батьків або осіб, які їх замінюють, за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини.

СК України визначено обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (частина друга статті 150) та врегульовано питання способів виконання батьками цього обов`язку.

Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Частинами першою-третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуютьсяу частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Перелік причин, з яких утворилася заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Вказаний висновок підтверджується наступним.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі №661/905/19 (провадження 61-16670сво19)).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.12.2021 у справі 759/16359/21 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки у розмірі частки від усіх видів його заробітку (доходів), починаючи з 07.12.2018 і до досягнення дитиною повноліття. Рішення суду набрало законної сили 26 квітня 2022 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 квітня 2022 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03.12.2021 року без змін.

На підставі рішення суду був виданий виконавчий лист від 03.12.2021 року.

Старшим державним виконавцем Подільського районного відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бондаренко О.С. 06.09.2022 року відкрито виконавче провадження № 69736305 та прийнято до примусового виконання виконавчий лист, виданий 02.06.2022 року Святошинським районним судом м. Києва у справі № 759/16359/21.

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданого старшим державним виконавцем Бондаренко О.С. вбачається, що заборгованість відповідача зі сплати аліментів становила 56 369,89 грн. за період з 07.12.2018 року по 01.10.2022 року.

ОСОБА_1 сплачено вказану суму заборгованості у повному обсязі 05.01.2023 року, що підтверджується листом Подільського районного відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 09.05.2023 року.

Станом на 01.07.2022 року заборгованість зі сплати аліментів складала 48 832,11 грн., що підтверджується довідкою-розрахунком від 23.12.2023 року.

Вищевказану суму заборгованості, у загальній сумі заборгованості 56 369,86 грн., яка розрахована станом на 01.10.2022 року, відповідачем сплачено 05.01.2023 року.

Тому пеня за несплату тільки 48 832,11 грн. заборгованості за 189 днів (з 01.07.2022 року по 05.01.2023 року) становить 92 292,68 грн. Позивач просить стягнути з відповідача неустойку з урахуванням ч. 1 ст. 196 СК України, а саме у розмірі 56 369,89 грн. за період з 07.12.2018 року по 01.10.2022 року, нарахованої відповідно до довідки-розрахунку від 23.12.2022 року.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів, нараховану з урахуванням сплачених відповідачем коштів за період з 01.07.2022 по 05.01.2023, в розмірі 56 369,89 грн.

Аналіз наданих сторонами доказів та встановлені судом обставини свідчать про те, що заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 56 369,89 грн. за період з 01.07.2022 по 05.01.2023 виникла з вини відповідача, оскільки він у добровільному порядку не вживав заходів щодо сплати аліментів у визначеному судом розмірі.

При цьому, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він мав об`єктивні перешкоди для своєчасної сплати аліментів у повному обсязі, що є його процесуальним обов`язком.

Відповідачем не спростовано наданий ОСОБА_2 розрахунок заборгованості пені за прострочення сплати аліментів, який в свою чергу не перевищує розмір заборгованості за аліментами за спірний період та виконаний у відповідності до норм СК України.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з його вини, оскільки у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем та погіршенням стану здоров`я не мав змоги своєчасно сплачувати аліменти, оскільки ОСОБА_1 , не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру та виду доходів, або його відсутність за спірний період.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його неможна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За змістом ст. 375ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , адвоката Бутко Дмитра Геннадійовича, залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 жовтня 2024 року, без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.Л. Дуковський

Судді: Л.М. Дьомич

О.А.Письменний