Провадження № 22-ц/801/1536/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 рокуСправа № 127/36273/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко Володимр Борисович,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко Володимира Борисовича про визнання недійсним договору купівлі продажу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Покоєвича Артема Олексійовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2025 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Федчишена С.А., дата складення повного тексту рішення 30 квітня 2025 року,

встановив:

В листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко Володимира Борисовича про визнання недійсним договору купівлі продажу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач разом із ОСОБА_2 спільно проживали та перебували у сімейних стосунках в період, зокрема, з 2009 року по жовтень 2020 року. За період спільного проживання ними було набуто у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . За ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на вищезазначену квартиру, на підставі свідоцтва про право власності серія НОМЕР_1 від 22.02.2011 року.

Вважає, що вказана квартира була набута у власність сторонами - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час перебування сторонами у подружніх стосунках, отже, квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

В листопаді 2020 року ОСОБА_2 покинув сім`ю та виїхав з квартири, а позивач разом з їх спільними дітьми - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишились проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

В 2021 році позивачу стало відомо про існування договору купівлі продажу квартири від 09 грудня 2020 року, за яким ОСОБА_2 (продавець) передав у власність продав, а ОСОБА_3 (покупець) набула у власність купила квартиру АДРЕСА_2 .

В серпні 2021 року на адресу позивача надійшла ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 11 серпня 2021 року по справі № 127/19796/21 разом із позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Вінницької міської ради про виселення з квартири без надання іншого житла.

Вважає, що зазначений договір є укладеним внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_2 з його тіткою ОСОБА_3 , що є підставою для визнання недійсним договору купівлі продажу.

Крім того зазначає, що перед здійсненням продажу квартири, ОСОБА_2 повинен був взяти дозвіл на продаж квартири у Органу опіки і піклування. За умови продажу даної квартири, буде наявне порушення прав неповнолітніх дітей.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом, в якому вона просила: 1. Визнати недійсним правочин - Договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міською нотаріального округу Лукашенко Володимиром Борисовичем 09 грудня 2020 року, реєстровий номер 7527, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 2. Скасувати Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень , індексний номер: 55610007 від 09.12.2020 року, про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру ;а адресою: АДРЕСА_1 , здійснене на підставі Договору купівлі- продажу квартири № 7527 від 09 грудня 2020 року, засвідченому приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко Володимиром Борисовичем. 3. Визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 4. В порядку поділу спільного майна колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати право приватної власності ОСОБА_1 на 1 /2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко Володимира Борисовича про визнання недійсним договору купівлі продажу відмовлено.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2025 року мотивоване тим, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_2 та на неї не поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя, а тому позивач не є співвласником спірної квартири та у неї не виникло право на звернення до суду за захистом права яке не порушено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Покоєвич Артем Олексійович подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове яким визнати недійсним договір купівлі-продажу від 09 грудня 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та його рідною тіткою зі сторони батька ОСОБА_3 , за адресою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що на переконання заявника суд першої інстанції не звернув увагу на те, що спільна квартира була набута в період спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Покликається на те, що наданий договір на будівництво житла, а також квитанції про оплату не підтверджуються оплату виконаних робіт саме на спірну квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Крім того вважає, що відповідач продаючи спільну квартиру не отримав дозволу від усіх співвласників. На переконання сторони позивача договір купівлі-продажу містить ознаки фіктивності, оскільки укладений між особами, які перебувають у родинних відносинах. Також покликається на відображення заниженої вартості в оскаржуваному договорі купівлі-продажу.

Сторони не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 вересня 2023 року встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без реєстрації шлюбу у період з лютого 2009 року по жовтень 2020 року.

Від спільного проживання у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав вланості на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна № 76633417 за ОСОБА_2 22 квітня 2011 року зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 .

09 грудня 2020 року ОСОБА_2 відчужив квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_3 , що підтверджується договором купівлі продажу від 09 грудня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міською нотаріального округу Лукашенко Володимиром Борисовичем 09 грудня 2020 року, реєстровий номер 7527.

Згідно договору на будівництво житла № 40 від 09 січня 2006 року, укладеного між приватним підприємством виробниче торгова фірма «Агропромселбуд» (забудовник) та ОСОБА_2 (замовник) забудовник зобов`язується збудувати однокімнатну квартиру в будинку АДРЕСА_3 та здати будинок на затвердження державній комісії згідно з будівельними нормами і правилами що діють в Україні.

Згідно з п 1.4 Договору на будівництва житла № 40 від 09 січня 2006 року, в двомісячний термін після підписання та затвердження технічною комісією ату прийому в експлуатацію житлового будинку Забудовник передає Квартиру Замовнику у власність по акту прийому передачі.

Вартість замовленої квартири на момент укладення договору становить 225 400грн.

Відповідно до довідки Приватного підприємства виробничо-торгової фірми Агропромсельбуд № 49 від 17 квітня 2007 року ОСОБА_2 була здійснена повна оплата виконання робіт за Договором будівництва від 09 січня 2006 року, заборгованості у ОСОБА_2 немає.

Вказаний факт підтверджують також квитанціями про оплату від 04 жовтня 2006 року; 11 січня 2007 року, 12 січня 2007 року в призначенні платежу яких вказано «за житло від ОСОБА_2 за дог. № 40 від 09.01.2006».

Відповідно до Довідки Департаменту адміністративних послуг ВМР від 25 червня 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 відсутня інформація про зареєстрованих осіб, тобто в спірній квартирі не зареєстрований ні відповідач ні позивач, а також не зареєстровані і їх діти.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2023 року у справі № 127/29218/22 було визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 разом із батьком, ОСОБА_2 за адресою проживання батька.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15 (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

За загальним підходом, закріпленим у статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 60 СК України містить презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільної сумісної власності на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 22 лютого 2022 року (постанова Великої палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року, справа № 642/8107/14-ц, провадження № 14-108звц21.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Згідно з абз.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто, державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав.

З огляду на викладене встановивши, що ОСОБА_2 09 січня 2006 року уклав договір на будівництво житла №40, зокрема, квартири за адресою АДРЕСА_1 , який ним оплачений 04 жовтня 2006 року; 11 січня 2007 року та 12 січня 2007 року, тобто до фактичного проживання з ОСОБА_1 , як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, місцевий суд прийшов до вірного висновку про те, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_2 та на неї не поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що спільна квартира була набута в період спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не заслуговують на увагу, та спростовуються вищевикладеними висновками.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір на будівництво житла №40 укладений щодо іншої квартири, а саме АДРЕСА_4 , а не спірної квартири АДРЕСА_2 є неспроможним, з огляду на наступне.

В п. 1.1 копії договору на будівництво житла №40 від 09 січня 2006 року зазначено: «Відповідно до цього договору Забудовник приймає на себе зобов`язання збудувати 1-х (но) кімнатну квартиру АДРЕСА_5 …»

Водночас, відповідно до п. 2 копії додаткової угоди від 21 січня 2011 року до договору на будівництво житла №40 від 09 січня 2006 р., зазначено, що у зв`язку з присвоєнням юридичної адреси збудованому будинку, у відповідності до рішення від 23 грудня 2010 року № 2937, та зміною нумерації квартир, згідно з даними МБТІ пункт основного договору, викладено в наступній редакції: «Відповідно до цього договору Забудовник приймає на себе зобов`язання збудувати 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_6 …».

Отже, доводи апеляційної скарги щодо того, що договір на будівництво житла № 40 стосується іншої квартири, є необґрунтованими, оскільки зміна номера квартири та адреси будинку обумовлена офіційним присвоєнням юридичної адреси збудованому об`єкту та відповідною зміною нумерації квартир, що підтверджується положеннями додаткової угоди від 21 січня 2011 року, яка є невід`ємною частиною договору та відображає фактичне виконання його умов щодо тієї ж квартири.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що відповідач продаючи спільну квартиру не отримав дозволу від усіх співвласників не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_2 є єдиним власником спірної квартири.

Переглядаючи рішення суду в частині визнання недійсним договору купівлі продажу від 08 грудня 2020 року, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У частинах першій, другій статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно статті 328 ЦК України право власності надувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

При укладенні договору сторони є вільними у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що визначено чинним законодавством (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Правочин вважається правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або не визнана судом (стаття 204 ЦК України). Ця презумпція правомірності діє до моменту її спростування. Оспорюваний правочин визнається недійсним лише за позовом заінтересованої особи (стаття 215 ЦК України) і лише якщо доведено підстави недійсності на момент його вчинення (див. постанову Верховного Суду у справі № 761/12692/17 від 17.06.2021 року).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло";наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19, провадження № 61-1272св20).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17, провадження № 61-37390свп18).

Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю "нівелювання" правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанови Верховного Суду від 22 листопада 2023 року в справі № 128/1878/20, провадження № 61-2477св23; від 10 липня 2024 року в справі № 201/3274/21, провадження № 61-4014св23).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19, провадження № 61-8593св21).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) "через можливість доступу до майна боржника", навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20, провадження № 61-2612св23).

Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), зроблено висновок про те, що "позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України".

Тобто Велика Палата Верховного Суду у цій справі сформувала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанови Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, провадження № 61-17511св19; від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20, провадження № 61-1787св23).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (постанова Верховного Суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17, провадження N61-42114св18).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (постанова Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанова Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 723/405/17, провадження № 61-46674св18).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що наявність родинних зв`язків не є перешкодою для укладення договору купівлі-продажу та визнання його фіктивним.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не зазначила будь яких належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження недійсності та/або фіктивності укладеного договору купівлі продажу.

Покликання в апеляційній скарзі на відсутність згоди всіх співвласників щодо продажу квартири не заслуговують на увагу, оскільки спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , якою він вправі розпоряджатись на власний розсуд.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний договір купівлі продажу порушує права неповнолітніх дітей є неспроможними та спростовуються, зокрема, довідкою Департаменту адміністративних послуг ВМР від 25 червня 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до якої зазначено, що «відсутня інформація про зареєстрованих осіб», тобто в спірній квартирі не зареєстрований ні відповідач ні позивач, а також не зареєстровані і їх діти. Крім того рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2023 року у справі № 127/29218/22 було визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 разом із батьком, ОСОБА_2 за адресою проживання батька.

Таким чином, твердження апелянта про порушення прав неповнолітніх дітей при укладенні спірного договору купівлі-продажу не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, оскільки жодна дитина на момент укладення договору не була зареєстрована в спірній квартирі, не мала у ній права користування чи проживання. Відповідно, спірний правочин не зачіпає прав чи інтересів неповнолітніх осіб.

Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на зазначене, доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Покоєвича Артема Олексійовича залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало