Справа № 465/7703/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/184/25 Доповідач в 2 інстанції: Савуляк Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Савуляка Р.В.

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

секретаря: Салати Я.І.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 09 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про встановлення юридичного факту та визнання майна спадковим, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про визнання права власності на 1/2 частину спільно нажитого майна та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання покупцем іншої особи, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, визнання права власності на майно,-

ВСТАНОВИЛА:

Історія справи

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про встановлення юридичного факту та визнання майна спадковим.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначала, що в період з 25 липня 1993 року по 21 серпня 2014 року ОСОБА_10 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, але з 2007 року ОСОБА_10 почав проживати з нею однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_7 , а 9 вересня 2014 року вони зареєстрували шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 помер.

Після ОСОБА_10 відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме на садовий будинок АДРЕСА_1 та садовий будинок АДРЕСА_2 .

Спадкоємцями після ОСОБА_10 є: його мати ОСОБА_6 , вона як його дружина та два сини ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .

Вважала, що спірне майно набуте ОСОБА_10 в період спільного проживання з ОСОБА_3 не входить до складу спільного сумісного майна, набутого подружжям ОСОБА_10 та ОСОБА_3 .

З врахуванням заяви про уточнення вимог просила:

встановити факт окремого проживання та припинення шлюбних відносин і ведення спільного господарства між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 з січня 2007 року;

визнати спадковим майном померлого ОСОБА_10 майно набуте ним під час окремого проживання з ОСОБА_3 : садовий будинок АДРЕСА_1 та садовий будинок АДРЕСА_2 (т.1 а.с.2-4;60).

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про визнання права власності на 1/2 частину спільно нажитого майна.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви вказувала, що з 25 липня 1993 року вона проживала з ОСОБА_10 у зареєстрованому шлюбі, у якому народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

21 серпня 2014 року рішенням Галицького районного суду м. Львова шлюб між нею та ОСОБА_10 було розірвано.

За час спільного проживання з ОСОБА_10 в 2001 році було придбано у власність земельну ділянку з садовим будинком по АДРЕСА_1 .

Також під час шлюбу ними було придбано садовий будинок АДРЕСА_3 в садовому товаристві «Автобусобудівник 2». Кошти на придбання вказаного майна були спільними.

Після смерті ОСОБА_10 вона 08 грудня 2014р звернулась до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Онищак Н.М. із заявою про видачу свідоцтва на частку в спільному майні подружжя

22 грудня 2014 року нотаріус листом №163/02-14 відмовив їй у видачі свідоцтва і пояснив, що на час смерті ОСОБА_10 вона з останнім не перебувала в зареєстрованому шлюбі, не має статутусу подружжя, а тому їй не може бути видано свідоцтво про право власності на частку у спільному майні, а частка колишньої дружини у праві спільної сумісної власності повинна визначатись у судовому порядку.

З врахуванням зазначених обставин просила:

визнати за нею право спільної сумісної власності на майно, набутого нею і ОСОБА_10 за час шлюбу, а саме:

1/2 садового будинку АДРЕСА_1 ;

1/2 земельної ділянки площею 0,0434 га у садівничому кооперативі «Поляна» по АДРЕСА_1 ;

1/2 садового будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки для обслуговування вказаного будинку (т.1 а.с.43-46).

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , у якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0434 га по АДРЕСА_1 , що розташований на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, укладений 29 жовтня 2001 року між ОСОБА_9 та її сином ОСОБА_10 , в частині покупця, перевівши на неї права і обов`язки покупця за вказаним договором; просила визнати недійсним державний акт на право власності на вказану земельну ділянку та визнати за нею право власності на спірну земельну ділянку.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13 травня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт окремого проживання та припинення шлюбних відносин і ведення спільного господарства ОСОБА_10 та ОСОБА_3 з січня 2007 року.

Визнано спадковим майно, набуте ОСОБА_10 за час окремого проживання з ОСОБА_3 , а саме садовий будинок АДРЕСА_1 та садовий будинок АДРЕСА_2 .

Стягнено з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по 81,20 грн солідарно з кожного.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

У іншій частині позову відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_1 і ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати по 304,50 грн солідарно з кожного.

Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано недійсним в частині покупця договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0434 га по АДРЕСА_1 , розташованої на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, укладений 29 жовтня 2001 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з переведенням прав та обов`язків покупця на ОСОБА_6 .

Визнано недійсним державний акт на право власності на землю, виданий Скнилівською сільською радою 5 листопада 2001 року та зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за номером 2311.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на зазначену земельну ділянку.

Стягнено з ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 понесені судові витрати по 60,90 грн солідарно з кожного.

У іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2015 року, ухваленим за наслідками розгляду апеляційних скарг ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_11 , рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 травня 2015 року в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 і стягнення судового збору у цій частині скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_3 у позові відмовлено.

Рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_6 та стягнення судового збору скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким у позові ОСОБА_6 відмовлено.

Виключено з четвертого абзацу резолютивної частини рішення вказівку про солідарне стягнення судового збору.

Стягненно з ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 по 81,20 грн з кожного судового збіру у дохід держави.

Стягнено з ОСОБА_6 487,20 грн судового збору у дохід держави.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилено.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання та визнання майна спадковим та в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частку спільного майна подружжя скасовано, справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2015 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_6 залишено без змін.

У лютому 2018 року ОСОБА_12 подала до суду зустрічний позов третьої особи до ОСОБА_1 , законного представника малолітнього ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в якому просила визнати таким, що не входить до складу спадщини спадкодавця ОСОБА_10 майно, а саме: земельна ділянка та садовий будинок АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власником земельної ділянки площею 0,0444 га, яка розташована на території Скнилівської сільської ради Пустомиітвського району, Львівської області. Підставою для виникнення права власності на вище зазначену земельну ділянку є договір дарування земельної ділянки від 04.06.2009 року. Згідно умов договору (п.1) ОСОБА_10 подарував, а ОСОБА_13 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,0444 га, яка розташована на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району, Львівської області. Відповідно до п.12 договору дарування земельної ділянки від 04.06.2009, існує згода другого з подружжя, оформлена нотаріально, а саме ОСОБА_3 на дарування цієї земельної ділянки. Положення договору є чинними. На цій земельній ділянці збудований садовий будинок , право власності на який не оформлено, через те, що будівництво здійснювалось тривалий час.

З врахуванням зазначених обставин просила:

визнати таким, що не входить до складу спадщини спадкодавця ОСОБА_10 , земельна ділянка та садовий будинок АДРЕСА_2 (т.2 а.с.246-249)

Також у серпні 2015 року ОСОБА_11 в межах іншої справи (№450/1859/15-ц) звернулась з позовом до Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, виконавчого комітету Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, опікунська рада Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про скасування рішення виконкому та визнання недійсним свідоцтва про право власності у якому просила:

скасувати рішення виконавчого комітету Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 45 від 14 червня 2011 року про передачу у власність ОСОБА_10 будинку на АДРЕСА_3 та визнати недійсним свідоцтво, видане Скнилівською сільською радою Пустомитівського району Львівської області 15 червня 2011 року про право власності ОСОБА_10 на вказаний будинок.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 5 жовтня 2015 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 45 від 14 червня 2011 року щодо передачі у власність ОСОБА_10 садового будинку у садовому товаристві «Автобусобудівник-2».

Визнано недійсним свідоцтво від 15 червня 2011 року про право власності ОСОБА_10 на вказаний садовий будинок.

Постановою Львівського апеляційного суду від 28 травня 2019 року задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_3 , скасовано рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 5 жовтня 2015 року і ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_14 у повному обсязі з інших підстав.

Постановою Верховного Суду від 15 грудня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 5 жовтня 2015 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 травня 2019 року скасовано і ухвалено нове рішення.

Відмовлено ОСОБА_11 у задоволенні позову до виконавчого комітету Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_7 , про скасування рішення та визнання недійсним свідоцтва про право власності (т.3 а.с.85-94).

02 березня 2023 року та 16 листопада 2023 року ОСОБА_3 подала заяви про зменшення розміру позовних вимог у якій просила:

визнати за нею право спільної сумісної власності на майно, набутого нею і ОСОБА_10 за час шлюбу, а саме:

1/2 садового будинку АДРЕСА_1 ;

1/2 земельної ділянки площею 0,0434 га у садівничому кооперативі «Поляна» по АДРЕСА_1 ;

1/2 садового будинку АДРЕСА_2 (без 1/2 земельної ділянки площею 0,0444 га для обслуговування вказаного будинку) (т.3 а.с.102;144).

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 19 червня 2024 року позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 в частині визнання права власності на 1/2 земельної ділянки площею 0,0444 га в садовому товаристві «Автобусобудівник» - 2», що розташована по АДРЕСА_3 залишено без розгляду (т.3 а.с.189-190).

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2024 року, залишеною без змін згідно постанови Львівського апеляційного суду від 26 червня 2025 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про встановлення юридичного факту та визнання майна спадковим залишено без розгляду (т.3 а.с.147-150).

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2024 року залучено ОСОБА_15 до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору.

Прийнято до розгляду позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_15 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , в якості законного представника малолітнього ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання такими, що не входять до складу спадщини спадкодавця ОСОБА_10 земельної ділянки та садового будинку АДРЕСА_2 (т.3 а.с.240).

Фатичні обставини справи встановлені судами

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м.Львова від 09 грудня 2024 року зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про визнання права власності на 1/2 частину спільно нажитого майна задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на:

-1/2 садового будинку АДРЕСА_1 та зареєстрованому за ОСОБА_10 ;

-1/2 земельної ділянки площею 0,434 га у садівничому кооперативі «Поляна» по АДРЕСА_1 та зареєстрованої за ОСОБА_10 ;

-1/2 садового будинку АДРЕСА_2 та зареєстрованому за ОСОБА_10 .

У задоволенні позову ОСОБА_15 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , в якості законного представника малолітнього ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання такими, що не входять до складу спадщини спадкодавця ОСОБА_10 земельну ділянку та садового будинку АДРЕСА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 9 865 (дев`ять тисяч вісімсот шістдесят п`ять) гривень 80 копійок сплаченого судового збору.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги також факту визнання її позову і заперечення позову ОСОБА_3 одним із відповідачів ОСОБА_5 , що підтверджується його заявою від 10 березня 2015 p.

Вказує, що ОСОБА_10 не жив та припинив будь-які шлюбні відносини із ОСОБА_3 ще з січня 2007 року, тобто відсутній склад правовідносин визначений поняттям шлюб, котрий згідно ст.21 СК України є сімейний союз жінки та чоловіка. Якщо особи не жили разом, не мали спільного бюджету, не підтримували шлюбних відносин, ОСОБА_10 проживав з неюі в подальшому з нашим спільним сином однією сім`єю.

Стверджує, що судом не взято до уваги, що з позовної заяви про розірвання шлюбу у справі №461/895 8/14-ц, підписаної самим чоловіком убачається, що останній підтвердив про припинення сімейних відносин з ОСОБА_3 ще у 2007 році, не проживання з того часу разом, не підтримання подружніх стосунків та відсутність ведення спільного господарства, існування шлюбу тільки формально. Рішення про розірвання шлюбу ніким не оскаржено з будь-яких підстав.

Також судом першої інстанції не взято до уваги довідку з роботи ТзОВ «Йозера Україна» за №282/1 від 14.10.2014 р. згідно котрої ОСОБА_10 проживав зі нею і нашим сином та акт № 281 від 03.11.2014 р. складений комісією ЛКП «Затишне», що ОСОБА_10 з 2007 року по день смерті проживав у квартирі за нашим спільним місцем проживання по АДРЕСА_4 .

Вважає доведеним факт не проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства та відсутності спільного бюджету ОСОБА_10 та ОСОБА_3 з 2007 року і набуття ОСОБА_10 права власності на нерухоме майно у період окремого проживання з дружиною, яке слід вважати спадковим.

Просить рішення Франківського районного суду м.Львова від 09 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції зроблено актовий запис №909 (копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ).

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , ОСОБА_10 та ОСОБА_16 зареєстрували 09 вересня 2014 року шлюб, про що Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції зроблено актовий запис №657.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_7 , батьками якого вказано: батько ОСОБА_10 , мати ОСОБА_16 .

Згідно акту №281 ЛКП «Затишне», зі слів ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_10 з 2007 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 проживав за адресою: АДРЕСА_5 без реєстрації.

Згідно довідки ТзОВ «Йозера Україна» від 14 жовтня 2014р, за даними облікової картки Товариства фактична адреса проживання ОСОБА_10 : АДРЕСА_5 .

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 21 серпня 2014 року (справа №461/8958/14-ц) розірвано шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 .

Згідно Витягу про право власності на нерухоме майно від 15 червня 2011, власником садового будинку, розташованого по АДРЕСА_3 та садового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 є ОСОБА_10 .

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 31березня 2001 року, ОСОБА_17 продала ОСОБА_18 квартиру АДРЕСА_6 .

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 жовтня 2001 року, ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_10 купив земельну ділянку площею 0,0434 га, розташовану на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, передану для ведення садівництва.

Згідно заяви від 21серпня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Майхер О.Л., ОСОБА_10 ствердив цією заявою те, що протягом 100 (ста) календарних днів від дня засвідчення справжності його підпису на даній заяві, подарує земельну ділянку, площею 0,0434 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 , ОСОБА_10 та ОСОБА_17 25 липня 1993 року зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №1506.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_5 , про що зроблено Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції актовий запис №4543.

Листом приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Онищак Н.М. від 22 грудня 2014 року №163/02-14 роз`яснено ОСОБА_3 , що ОСОБА_10 , з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі до 21 серпня 2014 року, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Тобто колишній дружині спадкодавця не може бути видано свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, яке було набуто за час їх шлюбу із спадкодавцем, оскільки на момент його смерті вона була з ним розлучена і вже не мала статутусу подружжя. В цьому випадку частка колишньої дружини має визначатись у судовому порядку.

Згідно довідки Вишнянського коледжу ЛНАУ №5 від 21 січня 2015 року, ОСОБА_5 дійсно навчається у Вишнянському коледжі ЛНАУ на природничому відділенні денної державної форми навчання з 01вересня 2011 по 30 червня 2015 та проживає у гуртожитку коледжу з 01 вересня 2011 по 30 червня 2014 року.

Згідно державного акту на право приватної власності на землю №052251 ОСОБА_10 передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,0434 га, яка розташована на території Скнилівської сільської ради.

Згідно довідки БТІ та ЕО від 20 серпня 2008 року, видана ОСОБА_10 , станом на 09 листопада 2008 року садовий будинок АДРЕСА_1 , на праві особистої власності не зареєстрований і свідоцтво про право власності не видавалось.

Відповідно до ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними та шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, встановлених законом, а на підставі ч .2 тієї ж статті у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим право мірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 Постанови від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України (справа №6-399цс17) зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Відтак, судом першої інстанції правильно встановлено, що садовий будинок АДРЕСА_1 та який зареєстрований за ОСОБА_10 ; земельна ділянка площею 0,434 га у садівничому кооперативі «Поляна» по АДРЕСА_1 та яка зареєстрована за ОСОБА_10 ; садовий будинок АДРЕСА_2 та який зареєстрований за ОСОБА_10 , були набути в період шлюбу ОСОБА_10 та ОСОБА_3 , належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, а відтак ОСОБА_3 належить 1/2 частка вищевказаного нерухомого майна, а тому зустрічний позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню в повному обсязі.

З приводу зустрічного позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_15 про визнання майна таким, що не входить до складу спадщини спадкодавця, суд першої інстанції зазначив наступне.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як вбачається з договору дарування земельної ділянки від 04червня 2009 року, ОСОБА_10 подарував, а ОСОБА_13 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,0444 га, яка розташована на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району, Львівської області, передана для ведення садівництва.

Згідно державного акту про право власності на земельну ділянку, ОСОБА_15 на підставі договору дарування земельної ділянки серії ВМЕ №696282, реєстр. №1127 від 04червня 2009 року є власником земельної ділянки, площею 0,0444 га, яка розташована на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району, Львівської області.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 ОСОБА_13 та ОСОБА_19 зареєстрували 06червня 2009 року шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис №920. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу зазначено « ОСОБА_20 ».

Згідно довідки вданої виконавчим комітетом Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, за ОСОБА_10 дійсно рахується земельна ділянка, площею 0,0444 га для ведення садівництва, яка розташована в садовому товаристві «Автобусобудівник 2» на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області. Земельна ділянка приватизована. Державний акт на право приватної власності на землю серії ЛВ №5781. Заборони та арешту на земельну ділянку не має. Будівництво на земельній ділянці не розпочато та не ведеться.

Згідно заяви від 25 травня 2009 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Моісєєвою О.Я., ОСОБА_3 дала згоду на дарування її чоловіком ОСОБА_10 земельної ділянки, площею 0,0444 га, яка розташована на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району, Львівської області.

Довідкою садівничого товариства «Автобусобудівник 2» від 20 жовтня 2015 року стверджується, що ОСОБА_10 був членом товариства до моменту відчуження земельної ділянки по АДРЕСА_3 у 2009 році. У товаристві відсутні дані щодо оформлення права власності на будинок, який знаходиться на вказаній земельній ділянці.

Довідкою Садівничого кооперативу власників «Поляна» №28 від 17 жовтня 2015 року стверджується, що ОСОБА_10 був членом садівничого кооперативу «Поляна» з 2001 року. Дані щодо оформлення права власності на будинок, розташований на земельній ділянці у вищевказаному кооперативі по АДРЕСА_1 в кооперативі надані у 2011 році.

Як зазначено вище, рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2015 року (справа №450/1859/15-ц) визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №45 від 14 червня 2011 року щодо передачі у власність ОСОБА_10 садового Будинку за адресою: АДРЕСА_3 , який розташований у садовому товаристві «Автобусобудівник 2». Визнано недійсним свідоцтво від 15 червня 2011 року про право власності ОСОБА_10 на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_3 який розташований у садовому товаристві «Автобусобудівник - 2».

Постановою Львівського апеляційного суду від 28 травня 2019 року (справа №450/1859/15-ц), рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2015 року скасовано. Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №45 від 14 червня 2011 року про передачу у власність ОСОБА_10 садового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , який розташований у садовому товаристві «Автобусобудівник - 2». Визнано недійсним свідоцтво від 15 червня 2011 року про право власності ОСОБА_10 на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , який розташований у садовому товаристві «Автобусобудівник 2».

Постановою Верховного Суду від 15 грудня 2021 року (справа №450/1859/15-ц, провадження №61-12780св19), рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2015 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 травня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Відмовлено ОСОБА_11 у задоволенні позову до виконавчого комітету Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, Скнилівської сільської ради Пустомитівського району, Львівської області, ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_7 , про скасування рішення та визнання недійсним свідоцтва про право власності.

Згідно ст.ст.1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки спірна земельна ділянка та садовий будинок АДРЕСА_2 , є спільною сумісною власністю ОСОБА_10 та ОСОБА_3 , що підтверджено постановою Верховного Суду у справі №450/1859/15-ц, тому вказане майно входить до складу спадщини за померлим ОСОБА_10 .

Матеріалами справи та третьої особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору не доведено, що ОСОБА_15 є спадкоємницею померлого ОСОБА_10 , а також не є власницею вище вказаного майна.

З тих підстав суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову третьої особи.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 то колегія зазначає наступне.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2024 року залишеною без змін згідно постанови Львівського апеляційного суду від 26 червня 2025 року первісний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 09 вересня 2024 року задоволено зустрічний позов ОСОБА_3 , при цьому питання про права, свободи, інтереси чи обов`язки ОСОБА_1 не вирішувалися, оскільки це не входило у предмет зустрічного позову.

Дане рішення суду ухвалено за результатом розгляду зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 .

Натомість апеляційна скарга дублює по суті вимоги первісного позову ОСОБА_1 щодо:

встановлення факту окремого проживання та припинення шлюбних відносин і ведення спільного господарства між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 з січня 2007 року;

визнання спадковим майном померлого ОСОБА_10 майно набуте ним під час окремого проживання з ОСОБА_3 : садового будинку АДРЕСА_7 Скнилів Пустомитівського району який судом першої інстанції не розглядалася і рішення по суті щодо якого судом не ухвалювалося.

У той же час саме рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2024 року ґрунтується на засадах верховенства права, є законним та обґрунтованим.

Судом першої інстанції при розгляді справи враховано висновки суду Касаційної інстанції викладені в ухвалі Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року у справі №465/7703/14 ц та у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі №450/1859/15 ц.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд першої інстанції врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2022 року по справі №504/1126/19, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування зазначеного рішення суду колегія суддів не знаходить.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 липня 2025 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.