Номер провадження: 22-ц/813/1102/25
Головуючий у першій інстанції Кисельов В.К.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 22 листопада 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яка одночасно є правонаступником ОСОБА_7 , про розірвання договору довічного утримання, про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернуласьдо суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про припинення договору довічного утримання.

22 листопада 2021 року від позивачки ОСОБА_2 надійшла заява про зміну предмету позову. Відповідно до поданої заяви позивачка просила:

1. Визнати розірваний договір довічного утримання та догляду від 01 вересня 2004р., який був укладений між ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ), відповідно до якого ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) передала у власність ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ) квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М. у реєстрі за №3058.

2. Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на квартиру АДРЕСА_1 , що була здійснена на підставі договору довічного утримання та догляду від 01 вересня 2004р., який був укладений між ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ), посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М. у реєстрі за №3058.

3. Зняти заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , що була накладена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М. 01 вересня 2004р. у реєстрі за №3061.

4. Визнати за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом. (Т.2, а.с. 14-22)

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яка є одночасно правонаступником ОСОБА_7 про розірвання договору довічного утримання, про визнання права власності задоволено частково. Розірвано договір довічного утримання та догляду від 01 вересня 2004р., який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , відповідно до якого ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М. у реєстрі за №3058. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 , що була здійснена на підставі договору довічного утримання та догляду від 01 вересня 2004р., який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М. у реєстрі за №3058. Знято заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , що була накладена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М. 01 вересня 2004р. у реєстрі за №3061. Позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом залишено без задоволення. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1816 гривень.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про часткове задоволення позовних вимог.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 01 вересня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений договір довічного утримання та догляду, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М. під реєстровим №3058 (т.1, а.с. 5-7)

За умови даного договору у власність ОСОБА_5 перейшла належна позивачці квартира АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат площею 26, 9 кв. м, загальною площею 49,10 кв. м.

Згідно з п. 5 вищезазначеного договору ОСОБА_5 зобов`язалася довічно надавати позивачці матеріальне забезпечення, а також догляд, а саме: забезпечувати харчуванням, одягом, необхідною медичною допомогою, та всім необхідним для забезпечення повноцінного життя. Згідно п. 7 даного договору була визначена вартість матеріального забезпечення у розмірі 500 гривень щомісячно (т.1, а.с. 6)

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_6 , яка є рідною сестрою ОСОБА_5 , пояснила, що фактично її сестра не виконувала свої зобов`язання за договором, який був укладений з ОСОБА_3 , оскільки сама потребувала сторонньої допомоги. Після смерті ОСОБА_5 вона особисто не мала жодного бажання продовжити виконання договору, як спадкоємець.

У судовому засіданні також була допита свідок ОСОБА_8 , яка пояснила, що багато років знала померлу ОСОБА_3 , проте вона жодного разу не бачила ОСОБА_5 , яка їй взагалі не допомагала.

З матеріалів справи вбачається, що ще 15 червня 2016 року ОСОБА_3 зверталась з позовом до ОСОБА_9 про розірвання договору довічного утримання (т.1, а.с. 9).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2016 року позову заяву ОСОБА_3 було залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою (т.1, а.с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , актовий запис №659 зареєстрований Відділом ДРАЦС у м. Одесі Одеського міського управління юстиції 16.01.2016р. (т.1, а.с. 8).

Після померлої ОСОБА_5 Шостою одеською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа 88/2016р.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що із заявою про прийняття спадщині після померлої ОСОБА_5 звернувся ОСОБА_4 за правом представлення, який є сином ОСОБА_10 сина померлої ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с. 50-51)

Судом першої інстанції також правильно встановлено, що померла ОСОБА_5 мала брата ОСОБА_7 та сестру ОСОБА_6 .

Суворовським районним судом м. Одеси розглядалась цивільна справа №523/7051/16-ц за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про встановлення факту родинних відносин, зміну черговості одержання права на спадкування, визнання права на спадкування, визнання права власності в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права на спадкування.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2020 року було встановлено факт того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є рідними сестрою та братом ОСОБА_5 .

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини з договору довічного утримання (догляду).

Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване.

У договорі довічного утримання (догляду), який був укладений між сторонами, не встановлено умов покладення виконання своїх обов`язків боржником на іншу особу.

Частиною 1 ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що померла ОСОБА_5 не виконала обов`язки за укладеним договором довічного утримання, а саме п. 5, за яким вона зобов`язалась довічно надавати ОСОБА_3 матеріальне забезпечення, а також догляд, а саме: забезпечувати її харчуванням, одягом, необхідною медичною допомогою та усім необхідним для повного життя, а також на сплачувала передбачені п. 7 вартість матеріального забезпечення у розмірі 500 гривень.

Доказів виконання вищевказаних умов зі сторони відповідачів не надано, а тому суд приходить до висновку про неналежне виконання обов`язків зі сторони ОСОБА_5 .

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема розірвання договору.

Згідно з ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Так, згідно з ч. 2 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов`язки за договором.

Однак у даній справі взагалі відсутні докази того, що ОСОБА_5 з дати укладення договору, тобто з 01 вересня 2004 року до дати своєї смерті, тобто 15 січня 2016 року виконувала свої зобов`язання за договором довічного утримання.

Відповідно до ч. 1 ст. 757 ЦК України обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем. Якщо спадкоємець за заповітом відмовився від прийняття майна, що було передане відчужувачем, право власності на це майно може перейти до спадкоємця за законом.

Згідно з ч. 2 ст. 757 ЦК України якщо у набувача немає спадкоємців або вони відмовилися від прийняття майна, переданого відчужувачем, відчужувач набуває право власності на це майно. У цьому разі договір довічного утримання (догляду) припиняється.

Однак з матеріалів спадкової справи № 88/2016р, яка була відкрита після смерті ОСОБА_5 вбачається, із заявою про прийняття спадщині після померлої ОСОБА_5 звернувся ОСОБА_4 за правом представлення, який є сином ОСОБА_10 сина померлої ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (Т.1, а.с. 50-51)

У процесі розгляду справи представник ОСОБА_4 заперечував проти задоволення позовних вимог, отже він не відмовлявся від прийняття майна після померлої ОСОБА_5 .

Отже, позивач правильно визначив спосіб захисту порушених права саме подачею позовних вимог про розірвання договору довічного утримання, при цьому право на подачу таких вимог є правомірним, оскільки входить до складу спадщини.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07 липня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда