КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 619/144/22-ц Головуючий у суді І інстанції Новак Р.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, треті особи: Департамент з питань виконання кримінальних покарань, Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань, Регіональна профспілкова організація Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, про захист честі, гідності та ділової репутації,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства юстиції України про захист честі, гідності та ділової репутації.

Позовну заяву обґрунтувала тим, що з 05 квітня 2018 року вона працювала на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань пробації Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту (далі - заступник начальника ПСМУ з питань виконання кримінальних покарань пробації Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту).

Наказом Міністерства юстиції України від 13 липня 2020 року № 2220/к її було звільнено із займаної посади з 14 липня 2020 року відповідно пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року у справі № 520/10516/2020 визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції від 13 липня 2020 року № 2220/к про її звільнення та поновлено на цю посаду або рівнозначну.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду Харківської області від 11 серпня 2021 року рішення Харківського окружного адміністративного суду скасовано в частині поновлення її на посаді заступника начальника ПСМУ з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, або на іншій рівнозначній посаді, стягнення з Міністерства юстиції України на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день постановлення рішення та допущення судового рішення у частині присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання. Прийнято в цій частині постанову, якою її поновлено на посаді заступника начальника ПСМУ з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, стягнуто з Міністерства юстиції України на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення до дня ухвалення рішення, а саме за період з 13 липня 2020 року до 11 серпня 2021 року, у розмірі 146 225,71 грн.

Позивачка вказувала, що відповідач у доказах своєї правової позиції (зокрема листі від 21 липня 2020 року у відповідь Всеукраїнській профспілці персоналу органів та установ пенітенціарної служби) та у суді при публічному виступі в залі судового засідання обстоював позицію, що це рішення щодо скорочення посади було прийняте Міністром юстиції на підставі резолютивної частини рішення протокольної наради, що мала місце 12 лютого 2020 року в Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - АДКВС), проведена із заступниками міжрегіональних управлінь з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту.

Недостовірна інформація, яку озвучив відповідач, стала основою для повторного незаконного звільнення, що мало місце 17 листопада 2021 року, тобто два рази її було незаконно звільнено на підставі наказу Міністерства юстиції України від 14 січня 2021 року «Про затвердження змін до штатного розпису ПСМУ», видання якого ґрунтувалося на неправдивих відомостях саме щодо неефективності її роботи.

Стверджувала, що перебуваючи на посаді, вона вела активну та результативну роботу, брала участь у всіх можливих заходах щодо імплементації міжнародного досвіду із захисту прав засуджених, ініціювала участь неповнолітніх засуджених у міжнародному конкурсі та успішно представила Україну разом із Громадською організацією Ветеран ПСМУ та Державною установою «Кременчуцька виховна колонія» на міжнародному конкурсі у Німеччині, де здобули міжнародну перемогу.

Позивачка окреслювала негативну інформацію таким чином.

Під час розгляду справи в адміністративному суді правова позиція Міністерства юстиції України була мотивована тим, що 12 лютого 2020 року в АДКВС проведено службову нараду із заступниками начальників міжрегіональних управлінь з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, щодо аналізу діяльності у 2019 році.

Після заслуховування звітів заступників начальників міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції за результатами діяльності у 2019 році робота з дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, була визнана такою, що потребує покращення та підвищення контролю з боку керівництва міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань (протокол від 12 лютого 2020 року № 1):

1) прийняття рішення про введення в штат-міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України посади заступника начальника міжрегіонального управління з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, не призвело до очікуваних результатів та суттєвого покращення стану дотримання прав засуджених, а в окремих випадках засвідчило неефективність їх існування;

2) за основними показниками за цим напрямом виявлено недоліки щодо забезпечення прав засуджених при застосуванні заходів заохочення і стягнення, проведення роз`яснювальної роботи серед засуджених, їх трудового та побутового влаштування;

3) за результатами аналізу діяльності заступників начальник міжрегіональних управлінь з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, було визнано недоцільним збереження посади заступника начальника міжрегіонального управління за напрямом дотримання прав засуджених.

У відзиві на позов Міністерство юстиції України зазначило, що (арк. 7 відзиву 3 абзац) програмою діяльності Кабінету Міністрів України, схваленою постановою Верховної Ради України від 04 жовтня 2019 року 188-IX, визначено ціль 12.3 - для Міністерство юстиції України, якою було констатовано в 2019 році, що нинішня кримінально-виконавча система орієнтована на ресоціалізацію злочинця (зокрема, за визначений фронт робот відповідала заступник начальника ПСМУ з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, взятих під варту ОСОБА_1 ), з огляду на те, що вона, нібито, фактично допомагала підвищити кваліфікацію злочинця до рівня рецидивіста та часто робила його частиною кримінальної культури.

Зазначала, що посилання відповідача на цю програму є вирваним словосполученням із контексту. Якщо відповідач вважав, що система ДКВС не орієнтована на соціалізацію злочинця - мав ліквідувати орган та створити новий.

Ці висловлювання, на думку позивачки, є голослівними, оскільки вони не підтверджені жодними статистичними аналізами. Вона успішно виконувала роботу та мала гарні результати праці, зокрема співпрацювала з громадськими, урядовими та неурядовими організаціями. Відповідач не підтвердив того, що до її відома доведено цю програму, яка не містить інформації щодо скорочення посади, яку вона обіймала.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд:

1) визнати недостовірною та такою, що порушує її права на повагу до її гідності, честі та недоторканість ділової репутації, інформацію, розповсюджену Міністерством юстиції України в судових засіданнях у справі № 520/10516/2020 та у відзиві Міністерства юстиції, листі Міністерства юстиції 21 липня 2020 року, адресованому Всеукраїнській профспілці персоналу органів та установ пенітенціарної служби у цій же справі: «...програмою діяльності КМУ, схваленою постановою ВРУ від 04 жовтня 2019 року № 188-IX визначено ціль 12.3 для Міністерства юстиції України, якою було констатовано (в 2019) році, що нинішня кримінально-виконавча система не орієнтована на ресоціалізацію злочинця (зокрема, за визначений фронт роботи відповідала заступник начальника ПСМУ з питань виконання кримінальних покарань та пробації МЮ з питань дотримання прав засуджених та осіб, взятих під варту - ОСОБА_2 ). з огляду цього, що вона фактично допомагала підвищити кваліфікацію злочинця до рівня рецидивіста та часто робила його частиною кримінальної культури. 12 лютого 2020 року було проведено службову нараду із заступниками начальників міжрегіональних управлінь з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під-варту щодо аналізу діяльності у 2019 році у Києві в АДКВС. Після заслуховування звітів заступників начальників міжрегіональних управлінь виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції за результатами діяльності у 2019 році робота з дотримання прав засуджених тa осіб, узятих під-варту, була визнана такою, що потребує покращення та підвищення контролю з боку керівництва міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань (протокол від 12 лютого 2020 року № 1). Прийняття рішення щодо введення в штат міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції посади заступника начальника міжрегіонального управління з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, не призвело до очікуваних результатів та суттєвого покращення стану дотримання прав засуджених, а в окремих випадках засвідчило неефективність їх існування. За основними показниками за цим напрямом виявлено недоліки щодо забезпечення прав засуджених при застосуванні заходів заохочення і стягнення, проведення правороз`яснювальної роботи серед засуджених, їх трудового та побутового влаштування. За результатами аналізу діяльності заступників начальників міжрегіональних управлінь з питань дотримання прав засуджених та осіб, взятих під-варту, було визнано недоцільним збереження посади заступника начальника міжрегіонального управління за напрямом дотримання прав засуджених (арк. 4 постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року) саме щодо заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції - ОСОБА_1»;

2) зобов`язати Міністерство юстиції України спростувати поширену відносно неї недостовірну інформацію шляхом направлення безпосередньо до Харківського окружного адміністративного суду, Другого апеляційного адміністративного суду Харківської області, Всеукраїнської профспілки персоналу органів та установ пенітенціарної служби та Касаційного адміністративного суду у справі № 520/10516/2020 заяв щодо спростування вищезазначеної інформації стосовно ОСОБА_1 та безпосередньо до Міністра юстиції - інформування щодо недостовірності викладених обставин та невідповідності викладеної інформації щодо її неефективної роботи;

3) зобов`язати Міністерство юстиції України принести письмові вибачення перед нею щодо посилання на неефективність її роботи та визнання роботи такою, що не відповідає цілі 12.3 та підвищує рівень рецидиву та злочинності;

4) стягнути з Міністерства юстиції України на її користь моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що твердження, що неефективна робота позивачки стала підставою її звільнення, які вона просить спростувати, не відносяться безпосередньо до її особи. Адже якщо було б істинним твердження про те, що саме неефективність роботи ОСОБА_1 стало підставою її звільнення та стосувалося безпосередньо її, то її посада залишалась би вакантною, а не скороченою. Вирішення питання про скорочення посад державної служби відноситься до дискреційних повноважень. Таким чином, позивачка не довела факту поширення відповідачем недостовірної та такої, що завдає шкоду її честі, гідності та ділової репутації, інформації.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування своїх доводів послалась на ті самі обставини, які зазначались нею у позовній заяві. Вважала, що суд першої інстанції не взяв до уваги наведені позивачкою обставини спірних правовідносин і не надав їм належної правової оцінки. Крім того, 25 липня 2023 року та 11 грудня 2023 року суд першої інстанції не створив відеоконференцію в системі ВКЗ, чим порушив її права на участь у судовому засіданні. Ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі від 25 липня 2023 року суд вніс до Єдиного державного реєстру судових рішень через значний інтервал часу після її постановлення.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2023 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції вказав, що підставою скорочення посади позивачки був факт того, що існування в цілому такої посади не призвело до очікуваних результатів та суттєвого покращення стану дотримання прав засуджених, а в окремих випадках засвідчило неефективність їх існування. ОСОБА_1 не надала доказів того, що поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто її.

Постановою Верховного Суду від 23 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції вважав, що апеляційний суд належно не виконав процесуальний обов`язок щодо повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи, процесуальні гарантії забезпечення належного розгляду справи в суді апеляційної інстанції порушені через неналежне повідомлення про дату і час розгляду справи. За встановлених обставин у цій справі, суду апеляційної інстанції необхідно вирішити питання про розгляд справи з належним повідомленням (викликом) учасників справи відповідно до вимог цивільного процесуального закону.

При новому розгляді справи в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, проведеному в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник Міністерства юстиції України - Литвин А.А. в судовому засіданні заперечували проти аргументів апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися і явку своїх представників не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги позивачки.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Міністерства юстиції України від 14 січня 2020 року № 203/к «Про внесення змін до штату Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції» та у зв`язку із зміною структури Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції було внесено зміни до штату міжрегіонального управління.

Відповідно до вказаних змін посада заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з питань служби категорії «Б» скорочена.

ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, наказом Міністерства юстиції України від 13 липня 2020 року № 2220/к у зв`язку зі скороченням посади державної служби, внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року у справі № 520/10516/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 13 липня 2020 року № 2220/к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, або на іншій рівнозначній посаді. Стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день постановлення рішення. У решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2021 року у справі № 520/10516/20 апеляційні скарги Міністерства юстиції України, Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції задоволено частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року у справі № 520/10516/2020 скасовано в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, або на іншій рівнозначній посаді, стягнення з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з моменту звільнення до дня постановлення рішення та допущення судового рішення у частині присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання.

Прийнято в цій частині постанову, якою поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту.

Стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час - з 13 січня 2020 року прогулу з моменту звільнення до дня постановлення рішення, а саме за період з 13 липня 2020 року до 11 серпня 2021 року у розмірі 146 225,71 грн.

Допущено судове рішення у частині виплати заробітної плати ОСОБА_1 у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 10 600 грн до негайного виконання.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року у справі № 520/10516/2020 залишено без змін.

Під час розгляду справи в адміністративному суді в судових засіданнях у справі № 520/10516/2020 та відповідно у відзиві Міністерства юстиції України та листі Міністерства юстиції України 21 липня 2020 року, адресованого Всеукраїнській профспілці персоналу органів та установ пенітенціарної служби у цій справі зазначено: «...програмою діяльності КМУ, схваленою постановою ВРУ від 04 жовтня 2019 року № 188-IX визначено ціль 12.3 для Міністерства юстиції України, якою було констатовано (в 2019) році, що нинішня кримінально-виконавча система не орієнтована на ресоціалізацію злочинця (зокрема, за визначений фронт роботи відповідала заступник начальника ПСМУ з питань виконання кримінальних покарань та пробації МЮ з питань дотримання прав засуджених та осіб, взятих під варту - ОСОБА_2 ).

12 лютого 2020 року було проведено службову нараду із заступниками начальників міжрегіональних управлінь з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту щодо аналізу діяльності у 2019 році у Києві в АДКВС.

Після заслуховування звітів заступників начальників міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції за результатами діяльності у 2019 році, робота з дотримання прав засуджених та осіб узятих під варту була визнана такою, що потребує покращення та підвищення контролю з боку керівництва міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань (протокол від 12 лютого 2020 року № 1).

Прийняття рішення щодо введення в штат міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції посади заступника начальника міжрегіонального управління з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, не призвело до очікуваних результатів та суттєвого покращення стану дотримання прав засуджених, а в окремих випадках засвідчило неефективність їх існування.

За основними показниками за цим напрямом виявлено недоліки щодо забезпечення прав засуджених при застосуванні заходів заохочення і стягнення, проведення правороз`яснювальної роботи серед засуджених, їх трудового та побутового влаштування.

За результатами аналізу діяльності заступників начальників міжрегіональних управлінь з питань дотримання прав засуджених та осіб, взятих під варту, було визнано недоцільним збереження посади заступника начальника міжрегіонального управління за напрямом дотримання прав засуджених (арк. 4 постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року) саме щодо заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції - ОСОБА_1».

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала, що Міністерство юстиції України в судових засіданнях у справі № 520/10516/2020, у відзиві на позовну заяву та листі 21 липня 2020 року, адресованому Всеукраїнській профспілці персоналу органів та установ пенітенціарної служби, як поданому доказу у цій же справі поширило стосовно неї негативну інформацію, чим порушило її особисті немайнові права на гідність, честь і ділову репутацію, які вона прагне захистити шляхом стягнення грошової компенсації моральної шкоди.

За правилом частин першої, третьоїстатті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.

Згідно із частиною четвертою статті 32 Конституції України та статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Частиною першою статті 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Позови про захист гідності, честі та ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 761/6866/16-ц.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

За змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Позови про захист честі, гідності чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, обов`язковому визначенню підлягає характер такої інформації та з`ясовування того, чи є така інформація фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених під час судового розгляду фактичних обставин справи.

Конкретно висловлена особою інформація (сказана, написана, надрукована в засобах масової інформації) повинна бути предметом дослідження та правового аналізу у справах про захист честі, гідності і ділової репутації. Саме сказані відповідачем висловлювання, тобто дослівне твердження, досліджуються на предмет оціночності суджень із урахуванням вживаних особою слів та виразів із використанням мовно-стилістичних засобів.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 203/4088/20.

Згідно із роз`яснень, викладених абзаці 3 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

У пункті 18 цієї ж постанови зазначено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України та статті 10 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно із частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

В частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2020 року в справі № 441/1547/17 зазначено, що: «У порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження.

Вказаний правовий висновок зазначений у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 757/4403/16-ц (провадження № 61-19243св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 332/293/17 (провадження № 61-40369св18).

Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів.

Зазначений правовий висновок відображений у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2019 року у справі № 464/4433/15-ц (провадження № 61-26281св18).

Отже, вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі».

У постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 521/3841/21 вказано, що: «Із матеріалів справи відомо, що інформація, яку позивачка вважає недостовірною та такою, що принижує її честь та гідність, викладена у письмових поясненнях голови правління ОСББ «Весна-Новоселів 53» ОСОБА_3, підписаних, зокрема, відповідачем ОСОБА_2 , як мешканцем будинку АДРЕСА_1 , відібраних 29 січня 2021 року адвокатом Пилаєвою В. В., стосувалася спору, який розглядався Південно-західним апеляційним господарським судом у справі № 916/178/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСББ «Весна-Новоселів 53», приватного нотаріуса Алексєєвої О. О. про скасування реєстраційної дії, зобов`язання вчинити певні дії та поновлення на посаді. У даних письмових поясненнях, наданих суду у зв`язку із судовим розглядом справи № 916/178/20, голова правління ОСББ «Весна-Новоселів 53» ОСОБА_3 виклав свої твердження, судження щодо обставин у цій господарській справі.

Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 441/1547/17 (провадження № 61-12520св19), на яку послався й суд апеляційної інстанції. Підстав для відступу від цього висновку колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вищезазначене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорювана інформація не є недостовірною, а фактично є письмовим повідомленням голови правління ОСББ «Весна-Новоселів 53» ОСОБА_3, підписаним, зокрема, відповідачем ОСОБА_2 , адресованим суду, про відомі йому обставини у справі № 916/178/20 із власними оціночними судженнями щодо подій у цій справі, а тому така інформація не може вважатись недостовірною інформацією, яка принижує честь і гідність позивача».

У постанові Верховного Суду від 19 червня 2024 року в справі № 686/5849/23відзначено, що: «Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала про те, що поширені ПАТ АБ «Укргазбанк» відомості про невиконання нею рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2015 року у справі № 685/637/14-ц є такими, що не відповідають дійсності та принижують її честь, гідність і ділову репутацію.

Суди першої та апеляційної інстанції під час розгляду справи встановили те, що інформація ПАТ АБ «Укргазбанк» у справі № 685/173/14-ц щодо невиконання поручителем ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором і договором поруки була визначена як підстава для пред`явлення позову і стосувалася його предмета, а так само була предметом апеляційного перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками суду першої інстанції, з якими погодився суд апеляційної інстанції, про те, що пред`явлення позову до поручителя ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у задоволенні якого було відмовлено, а також виклад ПАТ АБ «Укргазбанк`обставин справи у заявах, апеляційних і касаційних скаргах при розгляді справ у судах не може вважатися поширенням недостовірної інформації щодо неї».

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається із змісту позовної заяви, ОСОБА_1 просить визнати недійсною недостовірну інформацію, поширену відповідачем шляхом надання пояснень в залі судових засідань при розгляді справи про поновлення її на роботі, а також у відзиві Міністерства юстиції України на позовну заяву, а також у листі відповідача на запит Всеукраїнської профспілки персоналу органів та установ пенітенціарної служби на її позов, який також був доказом у справі про поновлення на роботі.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що у відзиві на позовну заяву у справі № 520/10516/2020, а також в листі Міністерства юстиції України від 21 липня 2020 рокувзагалі не міститься негативної інформації щодо позивачки, отже Міністерство юстиції негативної та/або недостовірної інформації не поширювало.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що доказів того, що представники Міністерства юстиції поширювали будь-яку негативну недостовірну інформацію у своїх поясненнях в суді при розгляді спору про поновлення позивачки на роботі, матеріали цієї справи не містять.

Пояснення сторін у судовому засіданні щодо позовних вимог, наведення аргументів і надання доказів, яким суд надавав оцінку при ухваленні рішення у справі № 520/10516/2020, не можуть бути предметом позову про спростування недостовірної інформації, оскільки ці обставини мають спростовуватись саме у тій справі, в якій ці пояснення надавались.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що остання фактично намагається в цій справі надати повторну оцінку доказам у раніше розглянутій адміністративній справі № 520/10516/2020 і наводить обґрунтування того, що вона обіймаючи посаду заступника начальника ПСМУ з питань виконання кримінальних покарань пробації Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, працювала ефективно, а отже у Міністерства юстиції України були відсутні підстави для скорочення її посади.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 зазначено, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у іншій справі.

Отже, ухвалюючи рішення у даній справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, встановивши відсутність належних та допустимих доказів того, що поширення інформації порушує особисті немайнові права позивачки, або завдає шкоди її відповідним особистим немайновим благам чи перешкоджає їй повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, а також ураховуючи конкретні обставини справи і те, що зазначена у цьому позові інформація входила до предмету доказування у справі про поновлення позивачки на займаній посаді, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства юстиції Українищодо визнання інформації недостовірною та зобов`язання її спростування з принесенням письмових вибачень.

Щодо вимог позивачки про відшкодування моральної шкоди, то підстави для їх задоволення також відсутні, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог про визнання недостовірної інформації та зобов`язання її спростування.

Судове рішення першої інстанції ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, вірно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і місцевий суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні позивачкою спірних правовідносин та обставин справи, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Водночас суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивачки.

За таких обставин суд першої інстанції правильно ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат позивачки не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 червня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній