Номер провадження: 22-ц/813/5440/25
Справа № 521/4130/24
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 09 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про стягнення страхового відшкодування,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про стягнення страхового відшкодування, в якому просять стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс - Україна» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 20 100,00 грн., що становить 50% невідшкодованої частки моральної шкоди та 25 025,00 грн., що становить 50% невідшкодованих витрат на поховання. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс - Україна» на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування в розмірі 20 100,00 грн., що становить 50% невідшкодованої частки моральної шкоди. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс -Україна» на користь позивачів 8 000,00грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Позов обґрунтований тим, що 18 серпня 2023 року приблизно о 20 год. 50 хв., водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «БАЗ А079.04» д. р. н. НОМЕР_1 , рухаючись в м. Одеса по вул. Довга на перехресті з пров. Тепличним, здійснив наїзд на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що рухався в попутному напрямку. Внаслідок ДТП велосипедист ОСОБА_4 , батьками якого є позивачі, загинув на місці пригоди від отриманих травм. Внаслідок вказаної події позивачам було завдано непоправної моральної шкоди та тяжких глибоких душевних страждань внаслідок загибелі сина. Відомості про вказане кримінальне правопорушення були внесені до ЄДРДР за № 0001141.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника наземних транспортного засобу автомобіля «БАЗ А079.04» д. р. н. НОМЕР_2 була забезпечена полісом № 214230518 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у Акціонерному Товаристві «Страхова компанія «Євроінс Україна». Страхова сума за полісом № 214230518 на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю і здоров`ю - 320 000,00грн.

26.01.2024 року, позивачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , звернулися до відповідача з заявами про страхову подію та заявами про виплату страхового відшкодування: моральної шкоди у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, встановлених на дату ДТП (мінімальна заробітна станом на 18.08.2023р., становила 6700,00грн.) 12*6700,00грн. - 80 400,00 грн. Крім того, ОСОБА_1 , (мати ОСОБА_2 ) також звернулась з заявою про сплату понесенні неї витрати на поховання в розмірі 50 050,00 грн.

Загальний розмір страхового відшкодування, який підлягав до виплати позивачам становив: ОСОБА_1 - 40 200,00 грн.,( моральна шкода) та 50 050,00 грн., (витрати на поховання), загалом 90 250,00 грн.; ОСОБА_2 - 40 200,00 грн. - ( моральна шкода).

В досудовому порядку відповідач визнав подію страховою та перерахував на рахунок позивачів страхове відшкодування, а саме: ОСОБА_1 - 20 100,00 грн.( моральна шкода) та 25 050,00 грн.,( витрати на поховання); ОСОБА_2 - 20 100,00 грн. - (моральна шкода).

Відповідач в подальшому повідомив позивачів, що розрахунок страхового відшкодування становить 50% відповідальності водія ЗТЗ, пославшись на поділ страхового відшкодування навпіл, враховуючи відповідальність велосипедиста і відповідальність власника транспортного засобу. Позивачі категорично не погоджується з позицією відповідача та з розміром отриманого страхового відшкодування, в зв`язку із чим і звернулися до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 09 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про стягнення страхового відшкодування задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс - Україна» (, м. Київ, 03150, вул. В. Васильківська, 102) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) страхове відшкодування в розмірі 20100,00 (двадцять тисяч сто) грн., що становить 50% невідшкодованої частки моральної шкоди та 25025,00 (двадцять п`ять тисяч двадцять п`ять) грн., що становить 50% невідшкодованих витрат на поховання.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс - Україна» на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) страхове відшкодування в розмірі 20 100,00 (двадцять тисяч сто) грн., що становить 50% невідшкодованої частки моральної шкоди.

У стягненні з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс - Україна» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 (вісім тисяч) грн. відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 09 вересня 2024 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

В частині розподілу судових витрат щодо відмови у відшкодуванні позивачу витрат на правничу допомогу адвоката, рішення суду скаржником-відповідачем не оскаржено і тому в апеляційному порядку не переглядається.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, сторони по справі у судове засідання, призначене на 20.05.2025 року на 15:00 год. не з`явилися, про причини не явки не повідомили, заяв про відкладення судвого засідання з мотивуванням причин необхідності їхньої пристуності в судовому засіданні, а також заяв про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку, не подавали.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин не участі у судовому засіданні належним чином повідомлених учасників справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності належним чином повідомлених учасників справи, які відсутні у судовому засіданні, при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що справа перебуває в судах з березня 2024 року, а в апеляційному суді квітня 2024 року, тобто з перевищенням строків передбачених ст.ст. 210, 371 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити с удове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, стягуючи з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс - Україна» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 20 100,00 грн., що становить 50% невідшкодованої частки моральної шкоди та 25 025,00 грн., що становить 50% невідшкодованих витрат на поховання; стягуючи з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс - Україна» на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування в розмірі 20 100,00 (двадцять тисяч сто) грн., що становить 50% невідшкодованої частки моральної шкоди, суд першої інстанції врахувавши моральні страждання і втрату сина позивачами, з дотриманням засад виваженості, розумності та доцільності виходив з того, що:

- у відповідача, як у страховика виник обов`язок з виплати страхового відшкодування в повному обсязі, так як розмір завданої шкоди не перевищує ліміт відповідальності страховика, та з боку позивачів здійснені всі дії, передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо отримання страхового відшкодування;

- відповідачем не доведено умислу загиблого ОСОБА_4 або наявності непереборної сили;

- втрати майнового та немайнового характеру повністю не покриті виплаченим відповідачем страховим відшкодуванням;

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

- 18.08.2023 року близько 20 год. 50 хв. водій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , керуючи маршрутним таксі - автобусом марки «БАЗ А079.04» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Довга по напрямку від вул. Семена Яхненка до вул. Львівська в м. Одеса, на нерегульованому перехресті вулиці Довга та провулку 1-й Тепличний допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який рухався з провулку 1-й Тепличний на головну дорогу вулицю Довга з права на ліво відносно напрямку руху автобуса «БАЗ А079.04» номерний знак НОМЕР_1 .

Внаслідок ДТП велосипедист ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_5 , виданого 21 серпня 2023 року, актовий запис № 8193 (а. с. 9), лікарським свідоцтвом про смерть № 2363 від 21 серпня 2023 року (а. с. 10), довідкою про причину смерті № 2363 (а. с. 11);

- висновком судово-медичної експертизи трупа № 2363 від 12.09.2023 року у ОСОБА_4 виявлено наступні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма: відкрита черепно-мозкова травма та травма шиї: синець та садно лобової ділянки справа; масивне осаднення голови зліва; наскрізна забійна рана та осаднення лівої вушної раковини; крововиливи в м`які тканини голови; перелом кісток основи черепу; крововиливи під м`які мозкові оболонки лівої скроневої частки та обох лобових часток з переходом на праву тім`яну частку: забій правої лобової частки; розрив атланто-потиличного з`єднання з забоєм стовбуру головного мозку; крововилив під м`яку мозкову оболонку мозочка з забоєм підлягаючої тканини; закрита травма тулуба: переломи 1-2-го лівих ребер по середньо ключичній лінії; надриви легень біля коренів; крововилив в зв`язковий апарат печінки; розрив селезінки; крововиливи в ділянці судинних ніжок обох нирок; закрита травма кінцівок: садна лівої кисті; садна правого плеча; синець правої кисті; садно в ділянці правого колінного суглоба; садно правої гомілки; садно в ділянці зовнішньої кістки правої гомілки, садна в ділянці лівого колінного суглоба, забійна рана лівої гомілки, синець в ділянці верхніх квадрантів правої сідниці, садно правого стегна. Всі ушкодження, які зазначені у п.1 (а, б, в) даного висновку, утворилися від дії тупого (тупих) твердого (твердих) предмета (предметів), індивідуальні особливості якого (яких) в ушкодженнях не відобразилися. Враховуючи масивність, множинність, різноманітність, характер і локалізацію ушкоджень можна припустити, що вони могли утворилися внаслідок дорожньої транспортної травми, зокрема, від контакту з частинами транспортного засобу/засобів та дорожнього покриття. Смерть ОСОБА_4 настала від поєднаної травми голови, шиї та тулуба в умовах ДТП. Всі тілесні ушкодження, виявлені при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_5 та зазначені у п. 1 (а; б, в) даного висновку, заподіяні одночасно за одним механізмом, складають єдиний комплекс поєднаної травми і оцінюються у сукупності, за критерієм небезпеки для життя, згідно з п. 2.1.2. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, по відношенню до живих осіб, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень. При судово-токсикологічному дослідженні крові від трупа ОСОБА_4 , 2002 року народження, в крові виявлений етиловий спирт в концентрації 0,72/0. Зазначена концентрація етилового спирту в крові за життя могла відповідати алкогольному сп`янінню легкого ступеню;

- висновком експерта автотехнічної експертизи № 23-4389 від 27.09.2023 року до моменту ДТП рульове керування автобусом марки «БАЗ А079.04» д.н.з: НОМЕР_1 , його ходова частина дозволяли водієві керувати автомобілем, не мали несправностей, які б приводили до раптової для водія відмови, відведення автомобіля убік, або до раптової втрати керованості транспортним засобом. До момент ДТП робоча гальмова система автомобіля дозволяла знижувати швидкість засобу з відомої водію ефективністю, не мала несправностей що приводять до раптової, для водія відмови, раптового відведення автомобіля убік при русі й гальмуванні;

- висновком експерта автотехнічної експертизи № 23-4388 від 27.09.2023 року до моменту ДТП рульове керування велосипеду «AZIMUT HF» чорного кольору перебувало в технічно працездатному стані, не мало технічних несправностей, гальмівна система та ходова частина велосипеда на момент експертного дослідження знаходилась в технічно не справному стані внаслідок отримання пошкоджень при ДТП. На момент дорожньо-транспортної пригоди гальмівна система та ходова частина перебували в технічно працездатному стані, не мали технічних несправностей. На момент експертного дослідження на велосипеді відсутні ліхтар (фара) та світловідбивачі як спереду, так і ззаду, або на колесах. Єдині оптичні ретрорефлектори виявлені в педалях в якості складових їхньої конструкції;

- висновком експерта № 23-4390 від 29.09.2023 року транспортно-трасологічної експертизи автобус "БАЗ А079.04 Еталон "р/н НОМЕР_1 передньою частиною справа ударно взаємодіяв з передньою частиною лівого борту велосипеда "Azimut Energy 29ER" під (приблизно до рівня заднього краю переднього колеса) під кутом близько 90°. Найбільш вірогідно, автобус рухався в правій за своїм ходом смузі на курсі, близькому до паралельного повздовжній осі дороги, велосипед перетинав дорогу поперечно автобусу, наїзд відбувся перед початком розсипу, в правій, за ходом руху автобуса, смузі;

- висновком експерта № 23-4385 від 06.11.2023 року комп`ютерно-технічної та автотехнічної експертизи, згідно якої дії водія автобуса "БАЗ А079.04 Еталон" р/н НОМЕР_2 в умовах пригоди регламентувалися вимогами пунктів 12.4 та 12.3 ПДР, у відповідності з якими водій не повинен був рухатися зі швидкістю понад 50 км/г, з моменту ж виявлення небезпечного виїзду велосипедиста на перехрестя, водій автобуса повинен був прийняти заходи по гальмуванню. Дії водія автобуса не відповідали вимогам пункту 12,4 ПДР, але враховуючи мінімальну величину перевищення близько 3-х км/г, дана невідповідність с формальною, що не впливало на розвиток пригоди. Невідповідності в діях водія автобуса вимогам пункту 12:3. ПДР експертом не вбачається. Виходячи з даних відеозапису у файлі «2023_08_18_125102 00.МР4» водій автобуса "БАЗ А079.04 Еталон" р/н НОМЕР_1 не мав технічної можливості належним виконанням вимог пункту 12.3 ПДР уникнути пригоди. Дії велосипедиста в умовах події регламентувалися вимогами дорожнього знаку 2.1 "Дати дорогу", та пункту 16.11 ПДР, згідно з якими йому було необхідно перед виїздом на перехрестя надати дорогу автобусу. Дії велосипедиста не відповідали наведеним вимогам вказаних дорожного знаку та пункту ПДР. Належним виконанням вимог дорожнього знаку 2.1 та пункту 16.11 ПДР велосипедист мав технічну можливість уникнути пригоди. Дії велосипедиста, які не відповідали вимогам ПДР, з експертної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з фактом ДТП;

- постановою слідчого СУ Головного управління Національної поліції в Одеській області від 29 листопада 2023 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001141 від 19 серпня 2023 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України (а. с. 16-20);

- відповідно до зібраних у кримінальному провадженні доказів встановлено, що причиною ДТП, яка призвела до спричинення смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 велосипедисту ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 виявилися порушення самим велосипедистом вимог дорожного знаку 2.1 та пункту 16.11 «Правил дорожнього руху» України, які зобов`язують пішоходів:

- знак 2.1 "Дати дорогу". Водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі;

- п. 16.11. На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху.

Порушення виразилися у тому, що в зазначений день та час велосипедист ОСОБА_6 , керуючи велосипедом марки "Azimut Energy 29ER" в темний час доби, в умовах зовнішнього електроосвітлення, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння (0,72 % спирту в крові), останній в той час уважним не був та в порушення вимог «Правил дорожнього руху» виїхав на вул. Довгу зі сторони 1-го Тепличного провулку, не надавши перевагу у русі автобусу "БАЗ А079.04 Еталон" р/н НОМЕР_1 , який рухався зі швидкістю 53 км/год по головній дорозі вул. Довга під керуванням водія ОСОБА_3 зі сторони вул. Семена Яхненка в напрямку вул. Львівської в м. Одесі, велосипедист виїхав на смугу руху вищевказаного транспортного засобу перпендикулярно руху автобусу, де і трапилось зіткнення під кутом 90 градусів в смузі руху автобуса. Внаслідок чого водій вказаного автомобіля був позбавлений будь-якої об`єктивної можливості негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників об`їзду перешкоди та відбулось зіткнення передньою правою частиною керованого автобусу з передньою частиною лівого борту велосипеда "Azimut Energy 29ER", що призвело до дорожньо-транспортної пригоди та наслідків у вигляді смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі викладеного, в діях водія ОСОБА_3 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки саме дії велосипедиста - ОСОБА_4 перебувають у причинному зв`язку із дорожньо-транспортного пригодою;

- загиблий ОСОБА_4 є сином позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_6 , виданого 15 червня 2002 року, актовий запис № 70 (а. с. 11-об);

- на час ДТП цивільно-правова відповідальність власника наземних транспортного засобу автомобіля «БАЗ А079.04» д. р. н. НОМЕР_2 була забезпечена полісом № 214230518 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у Акціонерному Товаристві «Страхова компанія «Євроінс Україна». Страхова сума за полісом № 214230518 на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю і здоров`ю - 320 000,00грн. Вказані обставини сторонами не заперечувались;

- страхова компанія сплатила ОСОБА_1 страхового відшкодування, з яких 20 100 грн - на відшкодування моральної шкоди та 25 050 грн. витрати на поховання (а. с. 24), та ОСОБА_2 20 100 на відшкодування моральної шкоди (а. с. 24-об).

Колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч.1, 2ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із загибеллю близької людини.

За загальним правилом особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, тому поряд із компенсацією матеріальної шкоди позивач має право на компенсацію за заподіяну моральну шкоду. Під власне морально ю шкодою маються на увазі душевні страждання, пов`язанні із заподіянням як фізичної, так і майнової шкоди, а також душевні страждання, не пов`язанні ні з тією, ні з іншою. Моральну шкоду, на відміну від майнової, не можна вимірювати у грошах, але це не означає, що вона не може бути компенсованою в будь-якій формі. Нічого дивного в тому немає, що людина, в котрої через чужу провину відібрали життєві радощі, задоволення, духовні блага, бажає компенсації грошима, які відкривають джерела людських задоволень. Можливою є, зокрема грошова компенсація, розмір якої визначений не за принципом еквівалентності, а виходячи з обставин конкретної справи, ступеня й характеру моральної шкоди, майнового стану потерпілих. Компенсацією за заподіяну моральну шкоду призначають для пом`якшення якоюсь мірою тяжких для потерпілих наслідків. Відшкодування - монетизація уявлення потерпілого про заподіяні йому збитки.

У п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч.2 ст.1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК).

Частинами 1 та 2 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями ч.3 ст.23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною 1 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно із ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно з ч.1, 2, 5 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків.

Аналіз положень ст.ст.1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Статтями 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, ст.1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно з ч.2 ст. 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином, закон містить указівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Тобто відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дійта мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження№ 61-33216св18).

Кримінальне провадження, відомості за фактом ДТП, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001141 від 19 серпня 2023 року закрито постановою слідчого СУ Головного управління Національної поліції в Одеській області від 29 листопада 2023 року у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України.

Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Згідно роз`яснень, даних в п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 1 березня 2013 року якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

У пункті 1.3 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

Згідно із статтею 6 цього Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Колегія суддів звертає увагу, що особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності,а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Дана позиція підтримана і Верховним Судом у справі № 554/858/19 від 01.07.2020 року.

Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела. Правила частини другоїстатті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Проте покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) від 04 липня 2018 року.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком замість завдавача шкоди. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону та ст. 1191 ЦК України, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

З огляду на це відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, а відповідно до пункту 23.1 статті 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Статтею 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено порядок здійснення та розміри страхових виплат за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого.

Пунктом 27.1 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Пунктом 27.3 статті 27 Закону визначено, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Пунктом 27.4. Закону передбачено, що страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Розмір усіх здійснених страхових відшкодувань за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду, визначену у страховому полісі (пункт 27 Закону).

Ці норми Закону встановлюють не порядок розрахунку розміру страхового відшкодування, а мінімальний гарантований розмір страхового відшкодування, меншим за який страхове відшкодування бути не може.

Як вбачається з встановлених у справі обставин 26.01.2024 року, позивачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , звернулися до відповідача з заявами про страхову подію та заявами про виплату страхового відшкодування: моральної шкоди у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, встановлених на дату ДТП (мінімальна заробітна станом на 18.08.2023 року, становила 6 700,00грн.) 12*6700,00 грн. - 80 400,00 грн.

Крім того, ОСОБА_1 , (мати ОСОБА_2 ) також звернулась з заявою про сплату понесенні неї витрати на поховання в розмірі 50 050,00 грн.

Таким чином, загальний розмір страхового відшкодування, який підлягав до виплати позивачам становив: ОСОБА_1 - 40 200,00 грн.,( моральна шкода) та 50 050,00 грн., (витрати на поховання), загалом 90 250,00 грн.; ОСОБА_2 - 40 200,00 грн. - ( моральна шкода).

В досудовому порядку відповідач визнав подію страховою та перерахував на рахунок позивачів страхове відшкодування, а саме: ОСОБА_1 - 20 100,00 грн.( моральна шкода) та 25 050,00 грн.,( витрати на поховання); ОСОБА_2 - 20 100,00 грн. - (моральна шкода).

При цьому страхова компанія повідомила позивачів, що розрахунок страхового відшкодування становить 50% відповідальності водія ЗТЗ, пославшись на поділ страхового відшкодування навпіл, враховуючи відповідальність велосипедиста і відповідальність власника транспортного засобу.

Як вбачається, загиблий ОСОБА_4 під час ДТП керував велосипедом.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що загиблий здійснював діяльність, яка є джерелом підвищеної небезпеки, а саме керував велосипедом. Адже його експлуатація є повністю контрольованою, а ознаками джерела підвищеної небезпеки є неможливість повного контролю з боку людини, наявність шкідливих властивостей, велика ймовірність завдання шкоди тощо.

Отже, зіткнення автомобіля «БАЗ А079.04» д. р. н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 з велосипедом, яким керував ОСОБА_4 18 серпня 2023 року приблизно о 20 год. 50 хв. в м. Одесі по вул. Довга на перехресті з пров. Тепличним не може бути кваліфіковано як взаємодія кількох джерел підвищеної небезпеки.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10.01.2019 року у справі № 350/1425/17.

Тому кваліфікація діям загиблого ОСОБА_4 , який керував велосипедом (транспортним засобом, що приводиться у рух мускульною силою людини і не відноситься до джерела підвищеної небезпеки) щодо наявності в його діях грубої необережності, яка виразилось у нехтуванні ним правил дорожнього руху, в даному випадку не надає право на зменшення виплати страховиком гарантованого розміру моральної шкоди, яка встановлена спеціальним (профільним законом) - Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і не перевищує ліміту відповідальності страховика.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції з урахуванням того, що позивачам страховиком було виплачено моральну шкоду завдану смертю сина у ДТП за участі забезпеченого транспортного засобу у розмірі 50% від гарантованого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що не перевищує ліміту відповідальності страховика, дійшов до вірного висновку про стягнення недоплаченої суми страховиком до гарантованого профільним Законом розміру моральної шкоди у зв`язку зі смертю потерпілого - у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, встановлених на дату ДТП (мінімальна заробітна станом на 18.08.2023 року, становила 6 700,00грн.) 12*6700,00 грн. - 80 400,00 грн., тобто по 20 100 грн. на користь кожного з батьків загиблого.

Крім того, ОСОБА_1 надала докази про здійснені нею витрати на поховання сина ОСОБА_4 у розмірі 50 050 грн. ( 1 490 + 48 560 ) (а. с. 21, 23).

Пунктом 27.4. Закону передбачено, що страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Так, виходячи з ч. 3 ст. 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

При таких обставинах у страховика, відповідальність якого обмежена лімітом страхової виплати, при визначенні розміру страхового відшкодування матері потерпілого у зв`язку з смертю останнього, витрат на поховання (ст. 274. Закону та ст. 1201 ЦК України), були відстуні підстави для застосування статті 1193 ЦК України, в якості підстави для урахування вини потерпілого, чия груба необережність сприяла виникненню шкоди, оскільки виходячи з обставин справи немає підстав для ствердження, що вина поетріпілого у ДТП була пов`язана саме з умислом з його боку, а також виходячи з виду здійснених позивачем витрат на поховання.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо задоволення заявлених позивачами вимог про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс - Україна» на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування в розмірі 20 100,00 грн., що становить 50% невідшкодованої частки моральної шкоди та 25 025,00 грн., що становить 50% невідшкодованих витрат на поховання, а також на користь ОСОБА_2 страхового відшкодування в розмірі 20 100,00 (двадцять тисяч сто) грн., що становить 50% невідшкодованої частки моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Filad», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spai», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Filad», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 09 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 25.06.2025 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова