Справа № 645/2170/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2025 року м. Харків

Індустріальний районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Сітало А.К.,

за участю секретаря судового засідання - Трач М.В.,

представника відповідача адвоката Ципліцького Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Індустріального районного суду м. Харкова, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсного правочину,

у с т а н о в и в:

13 листопада 2023 року до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова на підставі ухвали Московського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2023 року про передання справи за підсудністю надійшла позовна заява, в якій позивач ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь 308 000 грн. в рахунок відшкодування вартості квартири АДРЕСА_1 та отриманих відповідачем за визнаним недійсним рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12.10.2017 року договором купівлі-продажу, який було укладено 18 лютого 2016 року та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О. за реєстровим номером 181 та стягнути з відповідача на його користь 54 473,32 грн. в рахунок відшкодування інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 23163,00 грн.

Ціна позову визначена позивачем в розмірі - 385 636,32 грн.

Позов мотивований тим, що 18 лютого 2016 року позивач придбав квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. за реєстровим номером 181.

Реалізація даної квартири відбулась на підставі договорів позики та іпотеки укладених 15 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчених приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О.

Відповідно до п. 2.1. Договору купівлі-продажу від 18 лютого 2016 року продаж квартири здійснено за суму 308000,00 грн., які продавець ОСОБА_2 отримав від покупця ОСОБА_1 повністю до підписання договору.

Але, 15 березня 2016 року іпотекодавцем ОСОБА_3 було подано позовну заяву до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, в якій вона просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 18 лютого 2016 року.

Рішенням суду першої інстанції від 06 лютого 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року по справі № 644/2494/16-ц було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 лютого 2016 року та посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. за реєстровим номером 181.

Вказане судове рішення набрало законної сили 12 жовтня 2017 року та було звернено до виконання, про що свідчить той факт, що 13 грудня 2017 року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір відступлення права за іпотечним договором, посвідчений ПНХМНО Вахрушевою О.О. за р.№ 1295, відповідно до якого первісний іпотекодержатель за іпотечним договором ОСОБА_2 відступив права за вказаним іпотечним договором ОСОБА_4 після укладання з останнім договору про відступлення права вимоги за договором позики.

Ухвалою суду від 16 листопада 2023 року позов прийнято до розгляду. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

Представником відповідача - адвокатом Ципліцьким Д.О. подано відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову. На обґрунтування заперечень зазначено наступне.

15 липня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О. було посвідчено Договір позики №1294 в сумі 79 200,00 грн. на строк до 15 липня 2017 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , одночасно в забезпечення договору позики між сторонами було укладено Договір іпотеки №1295, згідно з яким ОСОБА_5 передала ОСОБА_2 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку з порушенням ОСОБА_3 зобов`язання за договором позики, відповідач вирішив у встановлений законом порядок звернути стягнення на предмет іпотеки.

30 червня 2015 року ОСОБА_2 було направлено повідомлення ОСОБА_3

про порушення нею основного зобов`язання та вимогу про усунення порушення. Сума заборгованості станом на 30 червня 2015 року відповідно до п. 7 Договору позики становила 106 392, 00 грн.

ОСОБА_3 після отримання повідомлення належним чином не виконала зобов`язання. 18 лютого 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу даної квартири, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О., зареєстрований в реєстрі №181.

Відповідно до звіту про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки від 19 лютого

2016 року було в повному обсязі погашено заборгованість за договором позики в розмірі 106 392, 00 грн., а залишок коштів у розмірі 201 608, 00 грн. у відповідності до ч. 7 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» повернуто ОСОБА_3 як іпотекодавцю.

У листі від 20 лютого 2016 року ОСОБА_3 підтвердила, що нею було отримано звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки та залишок грошових коштів після задоволення вимог відповідача у розмірі 201 608, 00 грн.

Незважаючи на те, що повний розрахунок після звернення стягнення на предмет іпотеки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відбувся, остання 15 березня 2016 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2017 року по справі №644/2494/16-ц (провадження №2/644/658/17) позовні вимоги ОСОБА_3 залишені без задоволення.

Однак, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року по справі №644/2494/16-ц було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вахрушевою О.О., зареєстрований в реєстрі №181.

Проте, 13 грудня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір відступлення права за іпотечним договором, відповідно до якого первісний іпотекодержатель за іпотечним договором ОСОБА_2 відступив права за вказаним іпотечним договором ОСОБА_4 після укладення договору про відступлення права вимоги за договором позики посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. 15.07.2014 року.

Таким чином, внаслідок укладення договору про відступлення права вимоги за договором позики і іпотечним договором відбулася заміна первісного кредитора, внаслідок чого новий кредитор отримав всі права первісного кредитора за зобов`язаннями.

Оскільки за договором відступлення права відбулась заміна первісного кредитора на нового і відповідно перехід всіх прав за зобов`язанням, то у разі виникнення спору на підставі договорів, належним відповідачем буде новий кредитор, а не ОСОБА_2 .

Відповідь на відзив позивачем не подавалась.

Ухвалою суду від 05 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач, представник позивача, відповідач, будучи належним чином повідомленими про час, дату та місце розгляду справи, не з`явилися. Від позивача та його представника адвоката Дудника В.В. надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Представник відповідача адвокат Ципліцький Д.О. проти задоволення позову заперечував, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.

Перевіривши матеріали справи та наявні докази, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 15 липня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О. було посвідчено Договір позики №1294 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , одночасно в забезпечення договору позики між сторонами було укладено Договір іпотеки №1295, згідно з яким ОСОБА_5 передала ОСОБА_2 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

30 червня 2015 року ОСОБА_2 було направлено повідомлення ОСОБА_3

про порушення нею основного зобов`язання та вимогу про усунення порушення. Сума заборгованості станом на 30 червня 2015 року відповідно до п. 7 Договору позики становила 106 392, 00 грн.

ОСОБА_3 після отримання повідомлення належним чином не виконала зобов`язання.

18 лютого 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу даної квартири, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О., зареєстрований в реєстрі №181.

Відповідно до звіту про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки від 19 лютого

2016 року було в повному обсязі погашено заборгованість за договором позики в розмірі 106 392, 00 грн., а залишок коштів у розмірі 201 608, 00 грн. у відповідності до ч. 7 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» повернуто ОСОБА_3 як іпотекодавцю.

У листі від 20 лютого 2016 року ОСОБА_3 підтвердила, що нею було отримано звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки та залишок грошових коштів після задоволення вимог відповідача у розмірі 201 608, 00 грн.

Незважаючи на те, що повний розрахунок після звернення стягнення на предмет іпотеки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відбувся, остання 15 березня 2016 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2017 року по справі №644/2494/16-ц (провадження №2/644/658/17) позовні вимоги ОСОБА_3 залишені без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року по справі №644/2494/16-ц було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вахрушевою О.О., зареєстрований в реєстрі №181.

13 грудня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір відступлення права за іпотечним договором, відповідно до якого первісний іпотекодержатель за іпотечним договором ОСОБА_2 відступив права за вказаним іпотечним договором ОСОБА_4 після укладення договору про відступлення права вимоги за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. 15.07.2014 року.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.

Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Судовий акт про визнання договору недійсним, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що: (а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; (б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; (в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України ( Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року у справі справа № 396/29/17 (провадження № 61-29467св18)).

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані законодавством. Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частина друга статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу (основне зобов`язання), суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми».

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2024 року в справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23) вказано, що «п.86. Разом із тим, як убачається з висновків Касаційного цивільного суду у постановах від 11 серпня 2021 року у справі № 344/2483/18 та від 12 квітня 2023 року у справі № 461/4066/21, зобов`язання повернути майно, отримане за недійснім оспорюваним правочином, виникає в особи з моменту набрання законної сили судовим рішенням про визнання такого правочину недійсним. Враховуючи презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), можна зробити висновок, що особа отримала майно на підставі укладеного правочину, але ця підстава згодом відпала з визнанням судом цього правочину недійсним. Отже, Касаційний цивільний суд у наведених справах зробив висновок про виникнення у особи обов`язку повернути майно з моменту визнання судом відповідного правочину недійсним».

У даній справі, обов`язок відповідача повернути грошові кошти позивачу у сумі 308000,00 грн., які ним були отримані до укладення договору купівлі-продажу квартири від 18 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О., зареєстрованого в реєстрі №181, виник з часу ухвалення рішення апеляційним судом Харківської області про визнання даного договору недійсним, тобто з 12 жовтня 2017 року.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку суми інфляційних втрат та 3% річних, які нараховані з 12.10.2017 року по 14.04.2020 року, і які не оспорювалися відповідачем, інфляційні втрати складають 54473,32 грн., 3 % річних складають- 23163,00 грн.

Щодо тверджень представника відповідача, що ОСОБА_2 не є належним відповідачем по справі, оскільки 13 грудня 2017 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір відступлення права за іпотечним договором, відповідно до якого первісний іпотекодержатель за іпотечним договором ОСОБА_2 відступив права за вказаним іпотечним договором ОСОБА_4 після укладення договору про відступлення права вимоги за договором позики посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. 15.07.2014 року.

Суд зазначає, що дані договори ніяким чином не впливають на обов`язок ОСОБА_2 повернути гроші отримані від ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, який визнаний судом недійсним, оскільки позивач не є стороною вказаних договорів і вони його не стосуються.

За таких обставин та підстав, позов підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат в частині судового збору, суд вирішує у відповідності до положень ст. 141 та Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 141-142, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серія та номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт серія та номер НОМЕР_2 ) 308 000 грн. в рахунок відшкодування вартості квартири АДРЕСА_1 , отриманих відповідачем за визнаним недійсним рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року договором купівлі-продажу, який було укладено 18 лютого 2016 року та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О. за реєстровим номером 181 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 54 473,32 грн. в рахунок відшкодування інфляційних втрат та 3% річних у сумі 23163,00 грн., а всього 385636,32 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серія та номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт серія та номер НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 3856,36 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 26.06.2025.

Суддя: А. К. Сітало