АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року

м. Чернівці

cправа № 725/11886/24

провадження № 22-ц/822/343/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Литвинюк І.М., Одинака О.О.

секретаря Паучек І.І.

учасники справи

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 січня 2025 року, головуючий в суді першої інстанції Нестеренко Є.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у грудні 2024 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення.

Зазначав, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований Київським відділом реєстрації актів громадянського стану міста Харкова 06 серпня 1999 року актовим записом №429.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилався на припинення подружніх стосунків, ведення спільного господарства у зв`язку із виникненням сварок через різні погляди на життя та ведення спільного господарства.

Шлюб носить формальний характер, подальше сумісне проживання і збереження сім`ї не можливо.

Зазначав, що з моменту припинення фактичних шлюбних відносин син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з батьком та знаходиться на його утриманні.

Мати ОСОБА_2 проживає окремо, не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться життям сина, не приймає участі у його утриманні, фактично самоусунулася від виконання батьківських обов`язків.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійшли згоди про те, що дитина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 після розірвання шлюбу залишиться проживати з батьком на його самостійному вихованні та утриманні.

Існує необхідність у встановленні факту, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 для реалізації права на отримання соціальної допомоги на дитину, яка виховується одним із батьків, переміщення дитини без документального оформленні згоди матері, яка не проживає з дитиною.

Просив шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Київським відділом реєстрації актів громадянського стану міста Харкова 06 серпня 1999 року актовим записом №429, розірвати.

Малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 після розірвання шлюбу його батьків, залишити проживати разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на його самостійному вихованні та утриманні.

Встановити факт, що має юридичне значення, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 самостійно виховує та утримує дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 січня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Київським відділом реєстрації актів громадянського стану міста Харкова 06 серпня 1999 року актовим записом №429, розірвано.

Після розірвання шлюбу неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено проживати з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на його самостійному вихованні та утриманні.

Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

Військова частина НОМЕР_1 в апеляційній скарзі просить рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 січня 2025 року в частині встановлення факту самостійного виховання ОСОБА_1 дитини скасувати.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Зазначає, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 січня 2025 року вирішено питання про права та обов`язки Військової частини НОМЕР_1 , оскільки старший лейтенант ОСОБА_1 проходить військову службу за мобілізацією у Військовій частині НОМЕР_1 з лютого 2024 року.

Вважає, що звернення ОСОБА_1 до суду переслідує мету створення формальних підстав для звільнення з військової служби.

Посилається на те, що суд першої інстанції підійшов формально до розгляду справи, прийняв визнання позову ОСОБА_2 , не з`ясувавши чи відповідає зазначення місця проживання дитини з батьком та встановлення факту самостійного виховання батьком дитини інтересам дитини та інші обставини, що мають істотне значення, зокрема, перебування ОСОБА_1 на військовій службі за мобілізацією у Військовій частині НОМЕР_2 .

Судом першої інстанції не був залучений до участі у справі орган опіки та піклування, матеріали справи не містять висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору.

Вказує, що доведення факту самостійного виховання дитини батьком пов`язане з встановленням обставин щодо невиконання матір`ю батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків та безумовно впливає на права та інтереси самої дитини.

Відповідно до частини 3, 4 статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Обставини справи свідчать про зловживання ОСОБА_1 правом, використання свого права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 у відзиві просить апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 13 січня 2025 року закрити з підстав, передбачених частиною 3 статті 362 ЦПК України.

Зазначає, що командуванням Військової частини НОМЕР_1 надано відповідь на рапорт ОСОБА_1 від 25 лютого 2025 року про звільнення з військової служби в запас на підставі абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» про відсутність правових підстав для звільнення з військової служби.

Отже, оскаржуване рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 13 січня 2025 року не порушує права та обов`язки Військової частини НОМЕР_1 , оскільки не є підставою для звільнення ОСОБА_1 з військової служби.

Вказує, що судом першої інстанції не вирішувалося питання про визначення місця проживання дитини, оскільки спір між сторонами про визначення місця проживання дитини відсутній.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрованого Київським відділом реєстрації актів громадянського стану міста Харкова 06 серпня 1999 року актовим записом №429, залишення неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після розірвання шлюбу проживати з батьком ОСОБА_1 на його самостійному вихованні та утриманні, встановлення факту, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що сторони припинили шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства.

Водночас суд першої інстанції вказав, що між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини, після припинення фактичних шлюбних відносин ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишився проживати з батьком.

Водночас суд першої інстанції вважав доведеним ОСОБА_1 факт самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому суд першої інстанції послався на те, що встановленні факту, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 необхідно для захисту прав дитини, оформлення соціальної допомоги на дитину, переміщення дитини без документального оформленні згоди матері, яка не проживає з дитиною.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає в частині.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований Київським відділом реєстрації актів громадянського стану міста Харкова 06 серпня 1999 року актовим записом №429.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір стосовно визначення місця проживання спільної малолітньої дитини, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балковим М.М. 24 грудня 2024 року, зареєстрований в реєстрі за номером 8267.

На підставі пункту 2 договору батьки досягли згоди і підписанням цього договору засвідчують своє волевиявлення щодо того, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , буде проживати разом з батьком.

За змістом пункту 6 договору батько бере на себе зобов`язання повного матеріального утримання дитини, а також додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, їх хворобами, каліцтвом тощо).

На підставі довідки Департаменту реєстрації Харківської міської ради про реєстрацію місця проживання особи від 28 січня 2022 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15 лютого 2024 року №53 лейтенанта ОСОБА_1 призначено наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 30 січня 2024 року №234 на посаду командира інженерно-саперного взводу інженерно-саперної роти інженерно-саперного батальйону військової частини НОМЕР_1 Сил підтримки Збройних Сил України.

До матеріалів справи приєднано рапорт старшого лейтенанта ОСОБА_1 від 25 лютого 2025 року про звільнення з військової служби на підставі абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини або інші поважні причини, а саме у зв`язку з самостійним вихованням та утримання дитини за рішенням суду.

До рапорту додано рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 січня 2025 року у справі №725/11886/24.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55 Конституції України).

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Так частиною першою статті 17 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із частиною другою статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Зазначена норма визначає осіб, які наділені правом на апеляційне оскарження судового рішення, що поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, але судовим рішенням вирішені питання про їх права, інтереси та (або) обов`язки. При цьому, судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися її прав, інтересів та обов`язків, тобто суд вирішив спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення є заявник. Рішення є таким, що вирішує питання про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, а в резолютивній частині прямо вирішено питання про її права та обов`язки.

Пунктом 3 частини першої статті 353 ЦПК України визначено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо забезпечення позову.

Разом з цим, особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статті 352 ЦПК України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки (пункт 18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року по справі № 921/730/13-г/3) і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що заявник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2020 року по справі № 904/897/19).

Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення наявні висновки суду про права та обов`язки цієї особи або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права та обов`язки цієї особи. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не приймається до уваги (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2020 року по справі № 904/897/19).

Якщо заявник лише робить припущення, що оскаржуване рішення може вплинути на його права, інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що оскаржуваним рішенням вирішено його права, інтереси та/або обов`язки, то такі посилання не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги (пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року по справі № 921/730/13-г/3).

Підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження визначені у статті 358 ЦПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо: апеляційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню; є ухвала про закриття провадження у зв`язку з відмовою від раніше поданої апеляційної скарги цієї самої особи на це саме судове рішення; є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення; скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними. Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Аналіз наведеної процесуальної норми свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції. У разі, якщо доводи заявника про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі не підтвердилися, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Таким чином, у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції, з посиланням на те, що оскаржуваним судовим рішенням вирішені питання про її права та інтереси, апеляційному суду належить відкрити апеляційне провадження та за результатами розгляду апеляційної скарги, у разі з`ясування, що оскаржуваним судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Аналогічні висновки викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18), постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 2-4211/09 (провадження №61-15860св19), від 18 березня 2020 року у справі 2207/622/2012 (провадження № 61-15149св19), від 02 грудня 2020 року у справі № 758/12881/17 (провадження № 61-16538св19), від 09 грудня 2020 року у справі № 703/4637/15-ц (провадження № 61-13319св20).

Звертаючись з апеляційною скаргою, Військовою частиною НОМЕР_1 зазначалося, що старшим лейтенантом ОСОБА_1 подано рапорт від 25 лютого 2025 року про звільнення з військової служби в запас відповідно до абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з самостійним вихованням неповнолітньої дитини на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 січня 2025 року.

Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено проведення загальної мобілізації.

Відповідно до статті 4 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.

На підставі підпункт «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час проведення мобілізації та дії воєнного стану контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

За змістом частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України.

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15 лютого 2024 року №53 лейтенанта ОСОБА_1 призначено наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 30 січня 2024 року №234 на посаду командира інженерно-саперного взводу інженерно-саперної роти інженерно-саперного батальйону військової частини НОМЕР_1 Сил підтримки Збройних Сил України.

До матеріалів справи приєднано рапорт старшого лейтенанта ОСОБА_1 від 25 лютого 2025 року про звільнення з військової служби на підставі абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини або інші поважні причини, а саме у зв`язку з самостійним вихованням та утримання дитини за рішенням суду.

До рапорту додано рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 січня 2025 року у справі №725/11886/24.

Ураховуючи наведене рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 лютого 2024 року стосується прав та обов`язків Військової частини НОМЕР_1 , у складі якої ОСОБА_1 проходить військову службу.

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу про наявність підстав відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України про закриття апеляційного провадження, оскільки рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 13 січня 2025 року не вирішено питання про права та обов`язки Військової частини НОМЕР_1 .

Військова частина НОМЕР_1 є стороною правовідносин з проходження ОСОБА_1 військової служби та звільнення останнього з військової служби.

Надання командуванням Військової частини НОМЕР_1 відмови на рапорт ОСОБА_1 від 25 лютого 2025 року про звільнення з військової служби в запас на підставі абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не дає підстав для висновку, що рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 13 січня 2025 року не вирішено питання про права та обов`язки Військової частини НОМЕР_1 щодо порядку звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби.

Диспозиція частини дванадцятої статті 26 Закону статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі№ 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) вказала, що за змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів - предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження№ 61-3438сво21) зазначено, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Предметом позову ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований Київським відділом реєстрації актів громадянського стану міста Харкова 06 серпня 1999 року актовим записом №429; після розірвання шлюбу залишення малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 проживати разом із батьком ОСОБА_1 на його самостійному вихованні та утриманні; встановлення факту, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Межі розгляду справи апеляційним судом окреслені в частині першій статті 367 ЦПК України, згідно з якою суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини четвертої вказаної статті суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, визначені Цивільним процесуальним Кодексом України межі перегляду справи апеляційним судом передбачають перевірку рішення суду першої інстанції лише в тій частині, в котрій воно було оскаржене, і лише з урахуванням наведених у апеляційний скарзі доводів.

Так само суд апеляційної інстанції не може вийти і за межі доводів апеляційної скарги, погіршивши при цьому становище заявника (відповідача, який подав апеляційну скаргу). Зазначене узгоджується з принципом заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius), який відомий ще із часів римського права та існував у зв`язку з іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно з тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303ЦПКУкраїни лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов`язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Слід звернути увагу на те, що закріплений Цивільним процесуальним Кодексом України принцип диспозитивності вимагає повного врахування змісту апеляційної скарги: необхідності виходити не лише з того, в якій частині оскаржується рішення суду, а й з доводів, за яких особа, що подала скаргу, просить скасувати чи змінити рішення.

Військовою частиною НОМЕР_1 рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 січня 2025 року в частині розірвання шлюбу не оскаржується.

Так Військовою частиною НОМЕР_1 подано апеляційну скаргу на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 січня 2025 року в частині встановлення факту, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Водночас, як свідчить аналіз змісту апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 січня 2025 року апеляційна скарга містить доводи не з`ясування судом першої інстанції чи відповідає зазначення місця проживання дитини з батьком та встановлення факту самостійного виховання батьком дитини інтересам дитини, не залучення до участі у справі органу опіки та піклування, відсутність висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору.

Отже, з огляду на доводи апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 щодо незаконності рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 січня 2025 року в частині зазначення місця проживання дитини з батьком та встановлення самостійного виховання батьком дитини, пов`язаність зазначення після розірвання шлюбу залишення малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 проживати разом із батьком ОСОБА_1 на його самостійному вихованні та утриманні із предметом позовної вимоги встановлення факту, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , наявні підстави для виходу за межі апеляційної скарги та перегляду рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 січня 2025 року в частині зазначення після розірвання шлюбу залишення малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 проживати разом із батьком ОСОБА_1 на його самостійному вихованні та утриманні.

У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Натомість, зазначення судом першої інстанції про залишення після розірвання шлюбу малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 проживати разом із батьком ОСОБА_1 на його самостійному вихованні та утриманні виходить за межі вирішення питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, оскільки в частині самостійного виховання дитини батьком стосується існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Ухвалюючи рішення у справі в частині зазначення після розірвання шлюбу залишення малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 проживати разом із батьком ОСОБА_1 на його самостійному вихованні та утриманні, встановлення факту, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції керувався тільки фактом визнання позову відповідачкою ОСОБА_4 , водночас не встановив обставин справи, які підлягають урахуванню при вирішенні спору зазначеної категорії, не надав оцінки інтересам дитини, залишив поза увагою мету позову.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази проживання ОСОБА_1 з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , самостійне виховання та утримання дитини батьком.

Сам по собі договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стосовно визначення місця проживання спільної малолітньої дитини, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балковим М.М. 24 грудня 2024 року, зареєстрований в реєстрі за номером 8267, за яким батьки досягли згоди, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , буде проживати разом з батьком, батько бере на себе зобов`язання повного матеріального утримання дитини, а також додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, їх хворобами, каліцтвом тощо) не свідчить про проживання ОСОБА_1 з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , самостійне виховання та утримання дитини батьком за відсутності доказів про такі обставини.

Також слід ураховувати, що ОСОБА_1 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15 лютого 2024 року №53 призначений наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 30 січня 2024 року №234 на посаду командира інженерно-саперного взводу інженерно-саперної роти інженерно-саперного батальйону військової частини НОМЕР_1 Сил підтримки Збройних Сил України, перебуває за місцем безпосереднього несення військової служби.

У справі, яка є предметом перегляду, ОСОБА_1 звертаючись з позовом про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, посилався на необхідність реалізації права на отримання соціальної допомоги на дитину, яка виховується одним із батьків, переміщення дитини без документального оформленні згоди матері, яка не проживає з дитиною.

Разом з тим ОСОБА_1 подано до Військової частини НОМЕР_1 рапорт від 25 лютого 2025 року про звільнення з військової служби в запас відповідно до абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на підставі рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 13 січня 2025 року.

Зважаючи на це, позов ОСОБА_1 про залишення після розірвання шлюбу малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 проживати разом із батьком ОСОБА_1 на його самостійному вихованні та утриманні, встановлення факту, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично пред`явлений військовослужбовцем ОСОБА_1 , який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби в особливий період на підставі абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання повинні відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені правові висновки про дотримання принципу справедливості виклав Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.

Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц).

Тому заслуговують на увагу посилання Військової частини НОМЕР_1 в апеляційній скарзі, що ОСОБА_1 намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби).

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Сімейним кодексом України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) зазначила, що у частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині залишення після розірвання шлюбу неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживати з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на його самостійному вихованні та утриманні, встановлення факту, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на порушення норм матеріального права.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1, пунктів 1-3 частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1453 грн 44 коп.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із п.4 ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведене рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 січня 2025 року в частині залишення неповнолітнього ОСОБА_3 проживати з батьком ОСОБА_1 на його самостійному вихованні та утриманні, встановлення факту, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина ОСОБА_3 підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1ст.376 ЦПК України.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 січня 2025 року в частині після розірвання шлюбу неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити проживати з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на його самостійному вихованні та утриманні, встановлення факту, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 скасувати.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про залишення після розірвання шлюбу неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживати з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на його самостійному вихованні та утриманні відмовити.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 судовий збір за подання апеляційної інстанції в сумі 1453 грн 44 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 12 травня 2025 року.

Головуючий Н. Ю. Половінкіна

Судді І. М. Литвинюк

О. О. Одинак