Номер провадження: 22-ц/813/2748/25
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника Одеської обласної прокуратури прокурора відділу Гузя В.Г.,

представника ОСОБА_1 адвоката Усатенка В.Ю.,

представника ТОВ «Сіті хаус резорт» - адвоката Іскри С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури, в інтересах Одеської міської ради, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2024 року, повний текст якого складено 04 жовтня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Бузовського В.В., у цивільній справі за позовом Суворовської окружної прокуратури міста Одеси, в інтересах Одеської міської ради,до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті хаус резорт», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним акту прийняття-передачі нерухомого майна, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання права власності,

встановив:

14.09.2022 року Суворовська окружна прокуратура міста Одеси звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ТОВ «Сіті хаус резорт», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , в якому просив суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 09.10.2006р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , який зареєстрований у реєстрі за № 14760 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А.;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 31.07.2008р., посвідчене державним нотаріусом Мельник Л.М., (зареєстровано в реєстрі за № 2-3815, спадкова справа № 1298/2008), за яким ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :31:009:0017, площею 0,2847 га після смерті ОСОБА_5 ;

- визнати недійсним акт приймання передачі нерухомого майна № б/н від 08.02.2022р., укладений між ОСОБА_1 , та ТОВ «Сіті хаус резорт», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Качур О.М., від 08.02.2022р., та зареєстрований в реєстрі під № 188, 189, за яким ТОВ «Сіті хаус резорт» прийняло до статутного капіталу земельну ділянку загальною площею 0,2847 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :31:009:0017, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 22.09.2006р., (серія ЯГ № 915263), зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 85, виданий ОСОБА_5 , на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :31:009:0017, площею 0,2847 га; - визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 24.10.2006 р. (серія ЯГ № 945790), зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 41, виданий суб`єкту підприємницької діяльності ОСОБА_2 , на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :31:009:0017, площею 0,2847 га;

- визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Качур О.М., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.02.2022р., № 64364448 щодо реєстрації права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :31:009:0017, площею 0,2847 га за ТОВ «Сіті хаус резорт»;

- визнати за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради (65026, м. Одеса. пл. Думська, 1, ) право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :31:009:0017, площею 0,2847 га.

В обґрунтування позовної заяви Суворовська окружна прокуратура міста Одеси посилалась на те, що чинним законодавством не передбачено можливість передачі у приватну власність фізичних та юридичних осіб земельних ділянок, які знаходяться у нормативно визначених межах прибережної захисної смуги та вказані землі мають режим господарської діяльності, а згідно з даними публічної кадастрової карти України відстань від межі ділянки з кадастровим номером: :31:009:0017 до урізу води Чорного моря становить 22 м.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24.09.2024 року у задоволенні позову Суворовської окружної прокуратури міста Одеси, діючої в інтересах Одеської міської ради, було відмовлено (т.2, а.с.189-153).

В апеляційній скарзі Одеської обласної прокуратури, діючої в інтересах Одеської міської ради, ставиться питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.09.2024 року, ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.200-211).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту свого права.

З таким висновком погоджується колегія суддів, з огляду на наступної обставини.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Господарського суду Одеської області від 12.09.2006р., у справі № 4/367-06-9105А визнано за суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою (далі ФОП) ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0,2847 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язано регіональну філію Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» видати державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

На виконання зазначеного судового рішення ФОП ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,2847 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , серії ЯГ № 915263 від 22.09.2006р.

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2006р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., ФОП ОСОБА_2 , продала, а ОСОБА_5 придбала вищевказану земельну ділянку.

Далі, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.07.2008р., посвідченого державним нотаріусом Мельник Л.М., після смерті матері ОСОБА_5 . ОСОБА_1 набув право власності на вищевказану земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :31:009:0017, площею 0,2847 га.

Разом з тим, ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.10.2010р., у справі № 4/367-06-9105А було частково задоволено апеляційну скаргу Прокуратури міста Одеси на постанову Господарського суду Одеської області від 12.09.2006р., вищевказане рішення Господарського суду Одеської області від 12.09.2006р. було скасовано і закрито провадження за позовом суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 до Одеської міської ради, Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» про визнання права власності.

28.03.2018р., державним реєстратором юридичного департаменту Одеської міської ради Карпухіною Л.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на вищевказану земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що має кадастровий № .31:009:0017, площею 0,2847 га, за індексним номером 40402204. Державна реєстрація права власності проведена на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ЯГА 6945790, виданого 24.10.2006р., та свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 2-3813, виданого 31.07.2008р., державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В.

В подальшому, на підставі акту приймання-передачі об`єкта нерухомого майна до статутного капіталу від 08.02.2022р., укладеного між ОСОБА_1 , та ТОВ «Сіті хаус резорт», посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Качур О.М., ОСОБА_1 передав, а ТОВ «Сіті хаус резорт» прийняло до статутного капіталу вищевказану земельну ділянку, загальною площею 0,2847 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :31:009:0017.

Таким чином, власником земельної ділянки, загальною площею 0,2847 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :31:009:0017 на даний час є ТОВ «Сіті хаус резорт».

Статтями 15,16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції правильно вказав, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 червня 2021 року у справі № 755/18296/17 (провадження № 61-18669св19).

Таким чином, зі змісту статей 16, 203, 215 ЦК України слідує, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зі змісту ст. 388 ЦК України слідує, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно виходив із того, що у відповідності до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019р., № 522/1029/18 віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. При цьому одна з умов застосування як віндикаційного, так і негаторного позову відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов?язально-правових способів.

Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021р., у справі №359/3373/16 визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння.

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.11.2021р., у справі № 359/3373/16 зазначила, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам).

Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункти 95-98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74)..

Суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.» (п. 148 постанови).

Так, як вбачається із тексту позовних вимог Суворовської окружної прокуратури міста Одеси, діючої в інтересах Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю, позивач просив суд:

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки;

визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом;

визнання недійсним акту прийняття-передачі нерухомого майна;

визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку;

скасування рішення про державну реєстрацію права власності;

визнання права власності.

Зазначені обставини свідчать про те, що позивач не звертався до суду з позовом до теперішнього власника спірної земельної ділянки про її витребування, незважаючи на те, що метою звернення з даним позовом до суду є саме витребування земельної ділянки на користь Одеської міської ради.

Однак ті обставини, що позивач ставив питання про визнання за Одеською міською радою права власності на спірні земельну ділянку, зовсім не свідчить про її належність саме Одеській міській раді.

Всі вищевикладені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що в даному випадку позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав.

Суд першої інстанції, з посиланням на Велику Палату Верховного Суду, дійшов правильного висновку про те, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

Так, суд, з посиланням на постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), дійшов правильного висновку про те, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 р. у справі №199/8324/19 додатково встановлено, що задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав у частині належності права власності на спірне майно.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що заявлений позов є негаторним, та з посиланням на ст. 391 ЦК України вважає його ефективним способом захисту права.

Проте, колегія суддів, як і суд першої інстанції з такою позицією погодитись не може, оскільки негаторним є позов власника майна про усунення перешкод у користуванні майном.

Тобто, основоположним критерієм для визначення позову як негаторного є наявність титула власника у позивача, а також відсутність у нього можливості фактичного володіння майном. В даному випадку власником майна є відповідач.

Крім того, позов про визнання договорів недійсними є зобов`язально-правовим способом захисту права, в той час як негаторний та віндикаційний позови є різновидами речово-правового способу захисту права.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

При цьому, слід зазначити, що особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19).

Згідно висновку, викладеного у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, розглядаючи справу, суд має з`ясувати:

1) з яких саме правовідносин сторін виник спір;

2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором;

3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача;

4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Таким чином, оскільки на час пред`явлення даного позову власником земельної ділянки, загальною площею 0,2847 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :31:009:0017, є ТОВ . «Сіті хаус резорт», то обраний позивачем спосіб захисту свого права, шляхом:

визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку від 22.09.2006р.;

визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.10.2006р., укладеного між ОСОБА_2 , та ОСОБА_5 ;

визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку від 24.10.2006 р.;

визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.07.2008р.;

скасування рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Качур О.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.02.2022 р. № 64364448 не захистить право, яке позивач вважає порушеним, так як залишиться право власності зареєстрованим за ТОВ «Сіті хаус резорт», та не відновить порушеного права позивача, яке він вважає порушеним.

Що стосується строку позовної давності до частини вимог позивача, то суд правильно вказав, що про порушене право Одеської міської ради позивач дізнався 12.09.2006 року, коли отримав постанову Господарського суду Одеської області від 12.09.2006 року по справі № 4/367-06-9105А за позовом суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 , до Одеської міської ради та Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» про визнання права власності на земельну ділянку, за результатами розгляду якої на ОСОБА_2 було оформлено правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку.

Більше того, із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження вказаної вище постанови Прокуратура м. Одеси звернулась 23.06.2009р.

Таким чином, строки позовної давності до вимог щодо визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку від 22.09.2006р.; визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.10.2006р., укладеного між ОСОБА_2 , та ОСОБА_5 ; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку від 24.10.2006 р.; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.07.2008р. закінчилися що якнайменше 23.06.2012 року.

Проте, як було зазначено вище, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог не через сплив строку позовної давності, а по суті заявлених Суворовською окружною прокуратурою міста Одеси, діючої в інтересах Одеської міської ради, позовних вимог.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури в інтересах Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10.07.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький