Єдиний унікальний номер 722/1735/24
Номер провадження 2/722/47/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року Сокирянський районний суд Чернівецької області

в складі:

головуючого судді Унгуряна С.В.

секретаря Ткач Н.П.

з участю:

позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

та представника 3-ї особи Маркової Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Сокиряни в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчий комітет Новодністровської міської ради Чернівецької області як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчий комітет Новодністровської міської ради Чернівецької області як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 13.02.2016 року він уклав шлюб із ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_4

25.06.2024 року Чернівецьким апеляційним судом їх шлюб із ОСОБА_2 було розірвано.

Через війну та складні життєві обставини він з дружиною та донькою переїхали у Дністровський район Чернівецької області, де отримали статус внутрішньо-переміщених осіб.

Їх скрутним становищем скористався ОСОБА_3 , який є уродженцем с.Вашківці Дністровського району Чернівецької області, та у серпні 2022 року вдерся до їх із ОСОБА_2 подружніх відносин. Протягом серпня-жовтня 2022 року ОСОБА_3 , знаючи про відсутність у їх сім`ї власного житла для проживання, свідомо та наполегливо звабив ОСОБА_2 всілякими комфортними поліпшеннями, умовами проживання на орендованій квартирі та схилив її до зради.

Крім цього, зазначав, що вироком Новодністровського міського суду Чернівецької області від 09.04.2024 року ОСОБА_3 засуджено за ч.2 ст.125 КК України та призначено покарання у виді штрафу. Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_3 дійсно знаходиться у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_2 . Також у даному вироку суду зазначено, що між ним та його сім`єю діями ОСОБА_3 унеможливлений зв`язок з матір`ю дитини, а сама дитина після нападу на нього з боку ОСОБА_3 боїться з ним спілкуватися у присутності відповідача.

На даний час його спілкування із матір`ю дитини заборонене діями відповідача ОСОБА_3 і саме через це він не може знати поточних потреб його доньки ОСОБА_4 . Крім того, відповідач ОСОБА_3 створив такі умови, щоб унеможливити приїзд відповідачки ОСОБА_2 з дитиною до м.Миколаєва, у зв`язку з чим протягом тривалого часу права малолітньої ОСОБА_4 систематично порушуються з боку відповідача ОСОБА_3 .

Вказував також на те, що спір між ним та відповідачкою ОСОБА_2 з приводу визначення місця проживання дитини відсутній.

Вважає, що ОСОБА_3 , зважаючи на рівень його світогляду (неповна середня освіта та відсутність виховання з боку батька), у такий спосіб забороняє спілкування між батьками дитини та чинить перешкоди у здійсненні батьком виховання дитини, зокрема, забороняючи матері дитини приїжджати і привозити малолітню доньку до батька в м.Миколаїв.

Оскільки, протягом спільного сімейного життя у нього ніколи не було неприязного ставлення до ОСОБА_2 , вважає за доцільне періодичне перебування дитини разом з матір`ю за місцем їх спільного проживання та реєстрації у м.Миколаїв. Враховуючи велику відстань між регіоном знаходження його сім`ї та м.Миколаїв, а також те, що дорога є завжди небезпечною для дитини, також вважає, що буде доцільним переїзд дитини у супроводі матері та перебування дитини з матір`ю не окремими днями, а тривалими періодами у м.Миколаєві, а саме під час зимових та літніх канікул з 28 грудня по 15 січня та з 15 червня по 30 серпня щороку до досягнення донькою повноліття.

Крім цього, зазначав про те, що ОСОБА_3 на даний час знаходиться за кордоном, а саме у Німеччині. Таким чином, у нього є всі підстави вважати, що відповідач ОСОБА_3 свідомо протизаконно перетнув кордон України, аби створити для ОСОБА_2 відповідні умови для вивозу його малолітньої дитини за кордон, що утруднить та унеможливить виконання судового рішення за даним позовом. Вважає, що ОСОБА_3 своїми діями має на меті взагалі вичавити його з життя та свідомості його доньки. Знаходження його дитини на території України ніяким чином не створює шкоди для її життя та здоров`я, а мати дитини, яка є онкохворою, буде за кордоном лише однією єдиною особою, яка має дбати про права дитини. Вважає, що знаходження його доньки за кордоном створює потенційну шкоду інтересам і правам малолітньої дитини. При цьому, стан здоров`я відповідачки ОСОБА_2 не дозволяє бути впевненим у тому, що за кордоном інтереси і права малолітньої ОСОБА_4 будуть захищені належним чином.

Просив зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкод у спілкуванні між батьками малолітньої ОСОБА_5 ; не чинити жодних втручань у телефонні, відеорозмови та особисте спілкування між батьком і дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкод і надавати можливість перебування малолітньої дитини разом з її матір`ю без присутності ОСОБА_6 у м.Миколаєві за адресою їх спільного з батьком проживання по АДРЕСА_1 , з 28 грудня по 15 січня та з 15 червня по 30 серпня щороку і до досягнення донькою повноліття. Крім цього просив зобов`язати ОСОБА_2 привозити спільну дитину ОСОБА_4 до місця проживання другого з батьків та знаходитись з донькою за місцем проживання другого з батьків з 28 грудня по 15 січня та з 15 червня по 30 серпня щороку до досягнення донькою повноліття, за попередньою домовленістю батьків між собою стосовно часу та періоду перебування у м.Миколаєві з урахуванням вимог безпеки перебування з дитиною. Також просив заборонити вивіз малолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , за кордон без офіційного дозволу батька.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та з наведених у позовній заяві підстав просив їх задовольнити в повному об`ємі.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені до неї позовні вимоги не визнала та просила у їх задоволенні відмовити. При цьому, суду пояснила, що з позивачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано в судовому порядку влітку 2024 року. Під час шлюбу у неї з позивачем ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_7 . Після початку повномасштабного вторгнення росії в Україну вони з м.Миколаєва, де проживали та були зареєстровані, переїхали проживати в Дністровський район Чернівецької області. На даний час вона з донькою проживає та зареєстровані як внутрішньо переміщені особи в орендованій кватирі за адресою: АДРЕСА_2 . Приблизно на протязі останніх 3-х років вона перебуває у стосунках із ОСОБА_3 , який на протязі вказаного часу надавав їй та доньці різноманітну допомогу, в тому числі матеріальну. З серпня 2024 року по даний час ОСОБА_3 перебуває в Німеччині, продовжує з ними спілкуватися та матеріально підтримує. Будь-яких заперечень щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з донькою у неї немає, навпаки вона вважає, що дитина повинна постійно спілкуватися з батьком та мати з ним тісний зв`язок. Крім цього, пояснила, що будь-яких перешкод позивачу у спілкуванні та вихованні дитини як вона, так і ОСОБА_3 ніколи не чинили та не забороняли позивачу приїхати в м.Новодністровськ для зустрічі та спілкування з донькою. При цьому, зазначила, що з часу, коли органом опіки та піклування було прийнято рішення про визначення способу участі батька у вихованні дитини, позивач ОСОБА_1 до дитини жодного разу не приїжджав, а лише інколи телефонував. Враховуючи безпекову ситуацію в м.Миколаєві, вважає, що зобов`язання її привозити дитину до місця проживання батька не буде відповідати інтересам дитини та є загрозою для її життя. Також вважає неприйнятним зобов`язання її перебувати разом з дитиною за місцем проживання батька на час їх спілкування, оскільки позивач на даний час не є членом її сім`ї.

Представник третьої особи Маркова Л.М. в судовому засіданні, посилаючись на обставини встановлені комісією під час вирішення питання про визначення участі ОСОБА_1 у вихованні дитини, заперечувала щодо задоволення позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився і про причини своєї неявки суд не повідомив.

Заслухавши доводи присутніх в судовому засіданні учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, та обставини, на які посилаються відповідачка та представник третьої особи як на підставу своїх заперечень, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 13.02.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 27.03.2024 року (а.с.138-142 Т.2).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 24.05.2016 року Миколаївським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №760 (а.с.70 Т.1).

Як вбачається із копії паспорта громадянина України № НОМЕР_2 , виданого 05.04.2018 року органом 4813, та інформації з державного мобільного застосунку «Дія», позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4-5, 26-27 Т.1).

З листопада 2022 року по даний час позивач ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації на особливий період (а.с.63-64, 79 Т.2).

Згідно інформації з Єдиного демографічного реєстру від 05.09.2024 року та від 07.10.2024 року, відповідачка ОСОБА_2 та малолітня дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , однак, як вбачається із довідки виконкому Новодністровської міської ради Чернівецької області від 16.09.2024 року №03-09/1006, відповідачка разом з малолітньою донькою зареєстровані на території Новодністровської громади як внутрішньо переміщені особи та фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.16, 38, 71 Т.1).

Відповідно до інформації Вашковецької сільської ради Дністровського району Чернівецької області від 20.08.2024 року №354/02-16, відповідач ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.13 Т.1).

Як встановлено із пояснень в судовому засіданні ОСОБА_2 , близько останніх трьох років вона перебуває у стосунках із ОСОБА_3 , який на протязі вказаного часу піклується про її та доньки побутове життя, надаючи в тому числі матеріальну допомогу.

Вирішуючи по суті заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги до ОСОБА_3 , суд виходить з наступного.

Так, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Відповідно до ч.1 ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частинами 1-3 ст.157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно ч.1 ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Тлумачення зазначених норм дозволяє зробити висновок, що у справі за позовом одного з батьків про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні належним відповідачем є інший з батьків дитини.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15.09.2021 року у справі №757/39693/20 (провадження №61-13261св21).

Як вбачається із матеріалів справи, з позовними вимогами про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні ОСОБА_1 звернувся як до ОСОБА_2 , яка є матір`ю дитини, так і до ОСОБА_3 , який не є батьком малолітньої ОСОБА_4 .

З огляду на викладене, суд вважає, що у задоволенні заявлених до ОСОБА_3 позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні слід відмовити, оскільки вони пред`явлені до неналежного відповідача.

Щодо вирішення по суті заявлених ОСОБА_1 позовних вимог до ОСОБА_2 суд зазначає наступне.

Так, статтею 18 Конвенції ООН про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункти 1 і 3 статті 9 Конвенції ООН про права дитини).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною є реалізацією матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Згідно зі ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частинами 1 та 2 ст.159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Отже, системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.

Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (ч.8 ст.7 СК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і ч.4 ст.10 ЦПК України застосовується судами України як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Hunt v. Ukraine» («Хант проти України») від 07.12.2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» («Йогансен проти Норвегії») від 07.08.1996 року, §78).

Таким чином, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.06.2024 року у справі №753/6405/20 (провадження №61-4920св24).

Відповідно до частин 4 та 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч.6 ст.19 СК України).

Як встановлено із матеріалів справи, питання визначення участі батька у вихованні дитини за його заявою 22.07.2024 року було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Новодністровської міської ради, на якому безпосередньо була присутня мати дитини ОСОБА_2 . Батько дитини ОСОБА_1 був відсутній з поважних причин, однак під час засідання зв`язувався в телефонному режимі та перебував на гучному зв`язку. За результатами проведеного засідання комісією було прийнято рішення, яким встановлено спосіб участі батька у вихованні доньки, а саме на час офіційної відпустки батька ОСОБА_1 побачення з донькою у м.Новодністровськ під час зимових та літніх канікул (а.с.83-87 Т.2).

Як вбачається із витягу з протоколу №7 комісії з питань захисту прав дитини від 22.07.2024 року, працівниками служби у справах дітей неодноразово проводилися бесіди з ОСОБА_2 щодо недопустимості перешкоджанню спілкування батька з дитиною. Під час бесіди з матір`ю дитини працівниками служби з`ясовано, що жодних заборон чи перешкод з боку ОСОБА_2 щодо спілкування доньки з батьком ніколи не існувало та не існує.

Обставини щодо відсутності з боку ОСОБА_2 вчинення будь-яких дій, спрямованих на перешкоджання батьку у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, в судовому засіданні також підтвердила особисто відповідачка ОСОБА_2 . При цьому, позивач ОСОБА_1 під час розгляду справи не заперечив повідомлених відповідачкою вказаних обставин та належними доказами їх не спростував.

На підставі ст.ст.76-81 ЦІК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальний за це.

Частиною 1 ст.5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності з урахуванням положень статей 76-80, 89 ЦПК України.

Суд вважає, що жодних доказів того, що відповідачка ОСОБА_2 чинить будь-які перешкоди позивачу ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, в тому числі ухиляється від виконання прийнятого 22.07.2024 року рішення органу опіки та піклування, суду не надано. Також справа не містить жодних об`єктивних даних про те, що відповідачка ОСОБА_2 вчиняє будь-які активні дії чи допускає бездіяльність, які б надали суду можливість констатувати факт чинення перешкод позивачу.

Як вбачається із змісту витягу з протоколу №7 комісії з питань захисту прав дитини від 22.07.2024 року, комісією при винесенні рішення про визначення участі ОСОБА_1 у вихованні дитини були враховані обставини щодо безпекової ситуації у м.Миколаїв, міська територіальна громада якого входить до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії у зв`язку із повномасштабним вторгненням російської федерації в Україну, що може загрожувати життю й здоров`ю дитини, враховано обставини щодо емоційного стану дитини та її потреб, а також особливості статусу позивача ОСОБА_1 , який по даний час перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації.

З огляду на викладене, суд погоджується із способом участі батька у вихованні дитини, який визначено рішенням органу опіки та піклування №7 від 22.07.2024 року, оскільки, на думку суду, за обставин, які склалися на даний час, це забезпечує якнайкращі інтереси дитини і розумний баланс у праві на участь обох батьків у вихованні дитини.

При цьому, суд враховує, що встановлений спосіб участі батька у вихованні доньки згодом може бути змінений у зв`язку зі зміною обставин, у тому числі віку дитини, її емоційного стану та потреб, порозуміння батьків дитини у питаннях щодо спілкування з нею одним з батьків, який проживає окремо, що відповідає усталеній судовій практиці (постанова Верховного Суду від 25.07.2023 року в справі №752/3009/21).

Враховуючи встановлені в ході судового розгляду обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 заявлені до ОСОБА_2 в частині визначення способу його участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, зокрема шляхом привезення відповідачкою дитини до місця проживання батька, є необґрунтованими, оскільки, на думку суду, забезпечення здійснення батьківських права у такий спосіб суперечитиме інтересам неповнолітньої ОСОБА_4 .

Крім цього, необґрунтованими є позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині щодо періоду перебування дитини за місцем проживання батька, оскільки визначення порядку участі батька у вихованні дитини на протязі значної частини часу зимніх канікул та на протязі всього часу літніх канікул є неприйнятним, так як в такому разі порушуватимуться права дитини на спілкування з матір`ю у вказані періоди часу, вільні від занять у школі. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27.06.2019 року у справі №643/16210/17 (провадження №61-8399св19) та від 12.11.2020 року у справі №379/1055/18 (провадження №61-23143св19).

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про заборону вивезення дитини за кордон без дозволу батька суд зазначає наступне.

Так, статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну).

У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.

Згідно ст.3 вказаного Закону перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Абзацом 13 п.2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 року №724) , виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону.

Тлумачення зазначених норм дозволяє зробити висновок, що у зв`язку із введенням на території України воєнного стану, для виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, наявності нотаріально посвідченої згоди другого з батьків не вимагається, а такий виїзд здійснюється лише за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про заборону вивезення дитини за кордон без дозволу батька є необґрунтованими, оскільки суперечать вищевказаним нормам законодавства, а тому в разі їх задоволення порушуватимуть конституційне право неповнолітньої дитини сторін вільно залишати територію України в супроводі одного з батьків, що на думку суду, не забезпечить якнайкращих інтересів дитини.

Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в повному об`ємі, а тому вважає, що у їх задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10, 11, 12, 13, 81, 141, 212, 258-259, 263-265, 280 ЦПК України,суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчий комітет Новодністровської міської ради Чернівецької області як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Сокирянський районний суд Чернівецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В.Унгурян

Повне судове рішення складено 26.06.2025 року.