ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 683/1347/24

Провадження № 22-ц/820/1338/25

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Дубова М.В.,

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Афадєєва В.В.,

представника ОСОБА_2 адвоката Козака І.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 25 березня 2025 року та додаткове рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 10 квітня 2025 року, суддя Бондарчук Л.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у нерухомому майні,

встановив:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,1000 га, з кадастровим номером :12:004:0046, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позовних вимог вказала, що з 12 червня 1983 року по 17 грудня 1999 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . За час перебування у шлюбі вони спільно побудували житловий будинок, площею 93,9 кв.м., з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який було оформлене за ОСОБА_4 .

На підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ХМ №096436, виданого Старокостянтинівською міською радою Хмельницької області 06 грудня 2004 року на підставі рішення сесії Старокостянтинівської міської ради від 10 лютого 2004 року за №23, ОСОБА_4 також належала земельна ділянка площею 0,1000 га, з кадастровим номером :12:004:0046, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Оскільки житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , були збудовані в період перебування у шлюбі спільними зусиллями та за спільні кошти нею та померлим ОСОБА_4 , тому позивач ствердила про належність їй 1/2 частини зазначеного відповідного будинку, відтак і 1/2 частини земельної ділянки, на якій він розміщений.

Спадкова справа до майна померлого ОСОБА_4 була заведена приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Лавутою Ю.А., пізніше, в порядку заміщення, дана справа перейшла до приватного нотаріуса Хмельницького районного нотаріального округу Мельник Л.П.

Заяви про прийняття спадщини подали відповідачі, дочка померлого ОСОБА_3 та його мати ОСОБА_2

29 березня 2024 року вона звернулася до приватного нотаріуса Мельник Л.П. з проханням видати їй свідоцтво про право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Того ж дня приватний нотаріус Мельник Л.П. надала ОСОБА_1 письмову відповідь щодо видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні колишнього подружжя №69/02-14, якою повідомила, що належний померлому ОСОБА_4 житловий будинок був набутий під час шлюбу з ОСОБА_1 . Також нотаріус вказала, що земельна ділянка з кадастровим номером :12:004:0046, площею 0,1000 га, є особистою власністю ОСОБА_4 , тому ОСОБА_1 може в судовому порядку вирішити питання щодо виділення їй 1/2 частини цієї земельної ділянки як частки у спільному майні колишнього подружжя.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 25 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як такі, що були набуті у зареєстрованому шлюбі, разом з тим, позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду з указаним позовом.

Додатковим рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 10 квітня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12500 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити та здійснити новий розподіл судових витрат.

В обґрунтування скарги вказала, що суд дійшов правильного висновку про належність спірного житлового будинку їй та померлому ОСОБА_4 , як подружжю, на праві спільної сумісної власності, однак необґрунтовано зазначив про пропуск нею строку позовної давності.

Зазначила, що відповідний строк не почав свій перебіг, оскільки спору між нею та її бувшим чоловіком про поділ будинку не було, що підтверджується поданою нею заявою до суду в 2001 році про відмову від позову.

Крім того, у спорах про захист речових прав власника нерухомого майна позовна давність не застосовується.

При вирішенні питання про витрати на правничу допомогу, суд не перевірив обґрунтованість таких витрат та їх співмірність, не надав об`єктивної правової оцінки відповідним доводам позивача.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник відповідача в суді проти апеляційної скарги заперечив, підтримав висновки суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, залишення без змін рішення суду та зміни додаткового рішення суду з огляду на наступне.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 12 червня 1983 року по 17 грудня 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого спільно збудували житловий будинок, площею 93,9 кв.м., з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 07 квітня 1986 року житловим комітетом міської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Старокостянтинівської міськради народних депутатів №41, п. 12, від 20 березня 1986 року, житловий будинок по АДРЕСА_1 , належав ОСОБА_4 .

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ХМ №096436, виданим Старокостянтинівською міською радою Хмельницької області 06 грудня 2004 року на підставі рішення сесії Старокостянтинівської міської ради від 10 лютого 2004 року, №23, п. 2.11, ОСОБА_4 належала земельна ділянка площею 0,1000 га з кадастровим номером :12:004:0046, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 26 квітня 2023 року, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 01 грудня 2000 року позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про розподіл майна подружжя та колгоспного двору було залишено без розгляду, оскільки, як зазначено у рішенні, судом було призначено дві експертизи, однак сторони не виконали умов для їх проведення. Справа двічі призначалася до розгляду, однак сторони до суду не з`явилися.

18 липня 2001 року Старокостянтинівським районним судом у справі №2-1179 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про розподіл майна подружжя та колгоспного двору, на підставі ст. 277 ЦПК України провадження у справі було закрито у зв`язку з відмовою ОСОБА_5 від позову.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили той факт, що після розірвання шлюбу подружжя ОСОБА_4 почали ділити майно і в 2001 році вони досягли домовленості між собою, якої їм не відомо, після чого ОСОБА_1 заволоділа автомобілем ГАЗ-24, який також був предметом поділу. З тих пір питання про розподіл майна не піднімалося.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У рішенні Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011 у справі №1-9/2011 за конституційним поданням 54 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Кримінально-процесуального кодексу України, Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту зі спливом часу («STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM», №22083/93, №22095/93, §51; від 22 жовтня 1996 року; «ZOLOTAS v. GREECE» (No. 2), №6610/09, §43, від 29 січня 2013 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу («GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA», №36157/08, §22, 23, від 22 липня 2014 року).

Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до положень ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15).

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (ст.ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст.ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічних за змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 липня 2018 року у справі №584/1319/16-ц (провадження №61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі №203/304/17 (провадження №61-5400св19), від 13 лютого 2020 у справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі №570/4234/16-ц (провадження №61-15213св19), від 24 лютого 2021 року у справі №303/6365/17 (провадження №61-13857св19), від 11 жовтня 2023 року у справі №359/6727/21 (провадження №61-13181св23), від 29 квітня 2024 року у справі №522/3192/21 (провадження №61-8094св23), від 02 серпня 2024 року у справі №289/2115/21 (провадження №61-15879св23).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ч. 2 ст. 72 СК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-2469цс16 та постанові Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі №761/13101/21 (провадження №61-16652св24).

Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦПК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, зокрема те, що позивач, з огляду на наявність спору з померлим ОСОБА_4 , який виник ще у 2000-2001 роках, вже двічі зверталася до суду з позовами до останнього про поділ майна подружжя, обґрунтовано виснував щодо пропуску ОСОБА_1 позовної давності.

Посилання позивача на те, що у випадку захисту речового права шляхом визнання права власності строк позовної давності не застосовується є помилковим, позаяк ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності саме на майно, яке вважає спільним сумісним майном подружжя. Смерть ОСОБА_4 , як одного з подружжя, не змінює змісту спірних правовідносин.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних із оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону №5076-VI).

Закон №5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Частинами 1 та 2 статті 30 Закону №5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору про надання правової допомоги від 05 вересня 2024 року, вартість послуг адвоката Козака І.О. із надання правової допомоги ОСОБА_2 у даній справі визначається в додатку №1 до даного договору.

Згідно з додатком №1 від 05 вересня 2024 року, ОСОБА_2 оплатила адвокату Козаку І.О. правові послуги згідно з договором від 05 вересня 2024 року, в сумі 12500 грн., у вартість яких увійшло складення процесуальних документів та захист інтересів замовника в суді першої інстанції. Відповідно до квитанції до прибуткового ордера №36 від 05 вересня 2024 року, від ОСОБА_2 прийнято 12500 грн. на підставі договору про надання правової допомоги від 05 вересня 2024 року.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі №904/4507/18, провадження №12-171гс19).

Судом першої інстанції при ухваленні додаткового рішення не враховано клопотання ОСОБА_1 про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, а також належним чином не перевірено обґрунтованість заявлених ОСОБА_2 вимог до ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу.

Так, враховуючи складність справи, зокрема, складність застосування норм права при складенні відзиву у даній справі об`ємом 7 сторінок, клопотання про витребування доказів та допит свідків, які були подані адвокатом Козаком І.О., складність збирання доказів у даній справі, а також участь у судових засіданнях 25 вересня 2024 року тривалістю 07 хв., 25 березня 2025 року тривалістю 01 год. 19 хв., колегія суддів вважає, що розмір правничої допомоги, заявленої ОСОБА_2 до відшкодування в сумі 12500 грн. є завищеним, не відповідає об`єму фактично наданої адвокатом клієнту правової допомоги в суді першої інстанції та підлягає зменшенню до 6000 грн., у зв`язку з чим додаткове рішення суду підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 25 березня 2025 року залишити без змін.

Додаткове рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 10 квітня 2025 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6000 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 липня 2025 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова