Справа № 523/2943/13-ц
Провадження №6/523/240/25
У Х В А Л А

"27" червня 2025 р. м. Одеса

Пересипський районного суду міста Одеси, у складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.,

за участю секретаря Березніченко В.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України за участі: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест», Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Долинського Миколи Миколайовича,

ВСТАНОВИВ

Адвокат Рижих Д.О. діючи від імені та в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою в якій просить скасувати обмеження, встановлені відносно ОСОБА_1 , зокрема у праві виїзду за межі України без вилучення паспорту громадянки України для виїзду за кордон, накладене ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26.02.2013р.

Заява мотивована тим, що на теперішній час виконавче провадження, в межах якого ОСОБА_1 було обмежено у перетині державного кордону, завершено. Після заверешення, згідно автоматизованої системи виконавчих проваджень відсутні виконавчі провадження зі стягнення заборгованості з ОСОБА_1 . Відтак, на думку представника, на теперішній час відсутні будь-які передумови в обмежені ОСОБА_1 у перетині державного кордону. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася. Її представник адвокат Рижих Д.О. направив до суду заяву в якій підтримавши заяву просить провести розгляд справи за їх відсутності.

Інші учасники розгляду справи в призначене судове засідання не з`явилися без поважних на те причин. Про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином через підсистему «Електронний суд».

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов наступного висновку.

Так, за поданням заступника начальника першого Суворовського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції від 25.02.2013р. ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26.02.2013р. у справі №523/2943/13-ц тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання нею зобов`язань по виконавчому листу № 2-1522/469/11.

Згідно виконавчого листа, виданого Приморським районним судом м. Одеси 22.10.2012р. з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» стягнута сума боргу за кредитним договором в розмірі 1 004 247,26грн., судові витрати в розмірі 1730,00грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Долинського М.М. від 14.01.2019р. відкрито виконавче провадження № 58067380 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1522/469/11.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01.07.2019р. проведена заміна первісного стягувача у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа № 2-1522/469/11 , з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на нового ТОВ «ФК «Алькор Інвест».

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Долинського М.М. від 31.07.2019р. в межах виконавчого провадження № 58067380 проведена заміна стягувача з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на ТОВ «ФК «Алькор Інвест».

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Долинського М.М. від 24.09.2020р. виконавчий лист № 2-1522/469/11 повернутий ТОВ «ФК «Алькор Інвест» за їх заявою. Означеною постановою приватним виконавцем припинена чинність арешту на майно та кошти боржника ОСОБА_1 . Роз`яснено право стягувача на повторне пред`явлення виконавчого листа в строк до 24.09.2023р.

Згідно проведеної судом перевірки з Автоматизованої системи виконавчого провадження судом встановлено, що на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинева А.О. перебуває виконавчий лист № 523/10315/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором в розмірі 174 450,58грн.

Водночас, виконавчий лист № 2-1522/469/11, після його повернення стягувачу ТОВ «ФК «Алькор Інвест» повторно на виконання до теперішнього часу не надходив.

Згідно пункту 19 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язання, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов`язання за рішенням або погашення заборгованості за рішенням про стягнення періодичних платежів.

За приписами статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.

Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника (ч.5 ст.441 ЦПК).

Згідно частинами шостою-восьмою статті 441 ЦПК України суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця.

За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

Відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Частиною другою статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» встановлено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, серед іншого, у випадку, якщо діють договірні та інші невиконані зобов`язання; а також, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) - до виконання зобов`язань.

Положеннями статті 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, тим більш з поважних причин, в даному випадку через обстеження та лікування, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Застосовуючи викладені вище принципи, суд зауважує, що судом не встановлено, що ОСОБА_1 на теперішній час має намір виїхати за межі території України з метою ухилення від виконання судового рішення за яким виданий виконавчий лист №2-1522/469/11. Навпаки, як встановлено судом виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-1522/469/11 було закінчено приватним виконавцем внаслідок заяви стягувача про повернення виконавчого листа.

Суд констатує, що з часу повернення стягувачу виконавчого листа №2-1522/469/11 повторне виконавче провадження у визначений приватним виконавцем строк (24.09.2023р.) не відкривалось, виконавчі дії не провадились. Отже, стягувачам ТОВ «ФК «Алькор Інвест» на сьогодні пропущений строк пред`явлення виконавчого листа №2-1522/469/11 до виконання.

Водночас слід зазначити, що сама по собі наявність невиконаного судового рішення не може бути підставою для обмеження особи у праві виїзду за межі своєї країни.

Також, суд приймає до уваги, що забезпечення виконання судового рішення, а саме виконавчого листа №2-1522/469/11 триває з 2013р., тобто більше дванадцяти років протягом яких ОСОБА_1 позбавлена права перетину державного кордону. Тобто, будь-яке тимчасове обмеження у гарантованих Конституцією України прав особи, яке в момент його застсоування мало легітимну мету, не може тривати постійно.

Відповідно до практики Верховного суду у постанові № 331/8536/17 від 28.10.2020 року, викладено правову позицію, яка полягає у наступному: «тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконания зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення».

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини у справі «Гочев проти Болгарії» підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином, у відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження с виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, § 78-82). Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121). Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин. Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», $124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельтеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», $35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймі, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга No 23468/02, § 70). Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven und De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Виходячи з аналізу практики висловленої Верховним Судом, ЄСПЛ, суд зазначає, що застосований обмежувальний захід відносно ОСОБА_1 поряд з встановленими фактичним обставинами по справі не можна визнати співмірним з переслідуваною легітимною метою, таке обмеження на теперішній час не створює передумов для належного виконання рішення суду.

Враховуючи зазначене, проаналізувавши всі обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 .

Керуючись статтею 441 ЦПК України,

УХВАЛИВ

Заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) накладене ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26.02.2013р. у справі №523/2943/13.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня складення повної ухвали суду.

Повну ухвалу суду складено та підписано 27 червня 2025р.

Суддя