П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 червня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Джуги С.Д.,

суддів Мацунича М.В., Кожух О.А.

з участю секретаря судових засідань: Мочан М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 серпня 2024 року у складі судді Бедьо В.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в мережі інтернет в соціальній мережі «Фейсбук» Головним управлінням Національної поліції в Закарпатській області опубліковано статтю з доданим відеоматеріалом щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованому йому злочину.

Позивач вважав, що вказаною публікацією було висвітлено недостовірну інформацію про його причетність до злочину, що могло вплинути на оцінювання обставин справи в суді та сприяло поширенню серед громадськості впевненість у його винуватості. Враховуючи вищевикладене, просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000, 00 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 серпня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сидоренко Володимир Вікторович, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував обставини, які наведені в обґрунтуванні позову, не надав належної їм правової оцінки та безпідставно відмовив у позові.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представник Головного управління Національної поліції в Закарпатській області Яблонський О.О. у судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, позицію сторін, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в заявленому позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності.

З такими висновками суду першої інстанції, погоджується і апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до ч.1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Судом встановлено, що 05.07.2024 в соціальній мережі «Фейсбук» Головним управлінням Національної поліції в Закарпатській області опубліковано статтю наступного змісту: «Поліція Закарпаття затримала міжрегіональну групу постачання та збуту наркотиків. В ході проведення оперативних заходів, спрямованих на протидію наркозлочинності, співробітники Головного управління Національної поліції в Закарпатській області заблокували канал постачання наркотиків до регіону. Під час розслідування вдалося встановити, що організатором схеми є 40-річний голова однієї з профспілкових організацій, який в перші дні повномасштабного вторгнення росії в Україну виїхав з Дніпропетровської області на постійне місце проживання до Закарпаття. Заходи з викриття проводили оперативники кримінальної поліції ГУНП в Закарпатській області та Управління боротьби з наркозлочинністю. Досудове розслідування здійснюють слідчі відділу розслідування особливо тяжких злочинів, за процесуального керівництва прокуратури».

Замітка супроводжується фото- та відеоматеріалами, що з-поміж іншого містять зображення об`єктів поліцейської операції.

Обґрунтовуючи заявлений позов, позивач посилається на те, що на офіційній сторінці «поліція Закарпатської області» в соціальній мережі «Фейсбук» було зроблено публікацію з текстом, фото та відеоматеріалами щодо затримання ОСОБА_1 , які створювали враження переконаності посадових осіб правоохоронного органу у його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину. Зазначав, що порушення прав позивача полягає у тому, що заяви та коментарі посадових осіб, які публікувалися у засобах масової інформації щодо кримінального провадження відносно ОСОБА_1 містили неоднозначні твердження щодо його вини у вчиненні інкримінованого позивачу злочину у той час, як остаточного вироку у цій справі ухвалено не було, що могло б вплинути на оцінювання обставин справи судом та сприяло поширенню серед громадськості впевненості у винуватості ОСОБА_1 .

Як роз`яснено у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року (надалі Постанова), при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до Закону України «Про захист персональних даних», який регулює правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних, персональними даними є відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово зазначав, що зображення людини є одним з головних атрибутів її особистості, оскільки розкриває унікальні характеристики та відрізняє її з-поміж інших. У справі «Сабо та Вісі проти Угорщини» ЄСПЛ визнав зображення обличчя людини її чутливою біометричною інформацією.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про національну поліцію» поліція здійснює свою діяльність на засадах відкритості та прозорості в межах, визначених Конституцією та законами України. Поліція забезпечує постійне інформування органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також громадськості про свою діяльність у сфері охорони та захисту прав і свобод людини, протидії злочинності, забезпечення публічної безпеки і порядку. Поліція може оприлюднювати (поширювати) інформацію з обмеженим доступом лише у випадках та в порядку, визначених законом.

Тобто в окремих випадках чинне законодавство дозволяє поширення інформації з обмеженим доступом, до якої відноситься конфіденційна інформація, зокрема інформація про фізичну особу (ч. 2 ст. 21 Закону України «Про інформацію»). Така інформація може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення (ст. 29 Закону України «Про інформацію»).

З огляду на характер суспільно необхідної інформації законодавство не надає вичерпного визначення цього поняття. Гнучкість законодавства у цьому аспекті виправдано надає судам можливість визначити, чи є конкретна інформація суспільно необхідною з урахуванням індивідуальних обставин справи (п. 6.4 постанови Пленуму ВАСУ «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» від 29.09.2016 № 10).

ЄСПЛ зазначив, що свобода вираження своєї думки, яка гарантується статтею 10 Конвенції, поширюється як на свободу отримання, так і поширення інформації. Таким чином, пункт 2 статті 6 Конвенції не може перешкоджати владі інформувати громадськість про хід кримінальних проваджень, але це вимагає, щоб влада робили це стримано і делікатно, як того вимагає повага до презумпції невинності («Аллене де Рібемон проти Франції»).

Зі змісту опублікованого Головним управлінням Національної поліції в Закарпатській області у соціальній мережі «Фейсбук» допису слідує, що у такому відображено інформацію лише щодо події кримінального правопорушення, яка не містить жодних відомостей щодо прізвищ чи імен фігурантів кримінального провадження або будь-яких інших даних, які б могли вказувати на конкретну особу, тобто має знеособлений характер.

Окрім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, фото використані в даній публікації не дають можливості ідентифікувати особу позивача, оскільки обличчя були приховані (заретушовані).

Отже, у відповідності до ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не подано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували поширення відповідачем конкретної негативної інформації щодо позивача, що поширена інформація принижує гідність, честь та ділову репутацію позивача, і порушує його особисті немайнові права або перешкоджає позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Тобто, в даному випадку відсутній юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканність ділової репутації, а відтак відсутні підстави для стягнення моральної шкоди.

Суд з достатньою повнотою з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дослідив докази, яким дав правильну оцінку та обґрунтовано відмовив у заявленому позові.

Доводи апеляційної скарги про надання працівниками відповідача фотографій з місця проведення слідчих дій журналістам є припущенням, а тому не заслуговують на увагу.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому також не заслуговують на увагу.

З врахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування немає.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 07 липня 2025 року.

Головуючий:

Судді: