Справа № 158/124/25 Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О. К.
Провадження № 22-ц/802/634/25 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л.В.,Осіпука В. В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», Філії «Ківерцівське лісове господарство Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», Філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою відповідача Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», поданою представником Багацьким Євгеном Григоровичем на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 24 березня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 28 серпня 2024 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року, його позовні вимоги до Філії «Ківерцівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Судом ухвалено наказ Філії «Ківерцівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» №01-К від 03.01.2024 про його звільнення з посади скасувати, вирішено поновити його на роботі з 04 січня 2024 року та стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 122 107 грн за період з 04 січня 2024 року по 14 серпня 2024 року.

Позивач зазначав, що рішення суду відповідач виконав лише 19 листопада 2024 року, видавши наказ №178-к від 19 листопада 2024 року про поновлення його на посаді майстра лісу Партизанського лісництва майстерської дільниці №3 Філії «Ківерцівське лісове господарство». Враховуючи період стягнутого судом середнього заробітку за час вимушеного прогулу та дату поновлення його на роботі, позивач вважав, що необхідно донарахувати середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 серпня 2024 року по 18 листопада 2024 року (68 робочих днів), виходячи із встановленого попереднім рішенням суду середньоденного заробітку в розмірі 753,75 грн.

З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 51255 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 грн.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 24 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 51255 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн, а також в дохід держави судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» адвокат Багацький Є. Г. подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Вказував, що оскільки в судовому рішенні суду першої інстанції не було зазначено про негайне виконання рішення про поновлення позивача на роботі, а це рішення набуло законної сили лише 19 листопада 2024 року після його перегляду апеляційним судом, то в роботодавця фактично був відсутній обов`язок щодо поновлення його на роботі з 29 серпня 2024 року, а тому видання відповідачем у цей же день наказу не порушило прав ОСОБА_1 , у зв`язку з чим даний позов не підлягав до задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказував, що вважає апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду залишити без змін. Вказував, що доводи апелянта про те, що ним виконано вимоги процесуального законодавства, виконавши рішення суду першої інстанції про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку після набрання рішенням законної сили, є незаконними та необґрунтованими. На спростування даних доводів зазначає, що відповідно до вимог ч. 8 ст. 235 КЗпП України рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню, незалежно від його оскарження в апеляційному порядку.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку виконання відповідачем рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 28 серпня 2024 року у справі №158/367/24 за позовом ОСОБА_1 до Філії «Ківерцівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу негайно після дня його ухвалення, підстав для подання цього позову позивачем ОСОБА_1 не було б, оскільки його права були б поновлені і за цей період він отримував би заробітну плату. А оскільки відповідач не погодився із ухваленим Ківерцівським районним судом вищевказаним рішенням, не виконав його в добровільному порядку та подав апеляційну скаргу, а рішення виконав фактично лише 19 листопада 2024 року, видавши відповідний наказ про поновлення позивача на роботі, то у позивача виникло право для нарахування спірної суми.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки він відповідає нормам матеріального і процесуального права та встановленим обставинам справи, виходячи з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно із абзацом 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частин першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає з огляду на таке.

Положеннями статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Сплата коштів за вимушений прогул є гарантією особи та виконує компенсаторну функцію у відносинах незаконного її звільнення, впливає на відносини соціального захисту, право на що визначено ст. 46 Конституції України. Здійснити нарахування у таких правовідносинах самостійно без отримання судового рішення щодо такого питання роботодавцю не заборонено.

Відповідно до статті 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Філією «Ківерцівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», будучи на посаді майстра лісу Цуманського лісництва, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 від 07.05.1987 року.

Наказом Філії «Ківерцівське ЛГ» ДП «Ліси України» №01-к від 03 січня 2024 року позивача звільнено із займаної ним посади.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 28 серпня 2024 року, яке залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до Філії «Ківерцівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Наказ Філії «Ківерцівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» №01-К від 03 січня 2024 року про звільнення ОСОБА_1 з посади скасовано, вирішено поновити його на роботі з 04 січня 2024 року та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 122107 грн за період з 04 січня 2024 року по 14 серпня 2024 року. Рішенням суду від 28 серпня 2024 року встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача складає 753,75 грн.

19 листопада 2024 року Філією «Ківерцівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» скасовано наказ №01-К від 03 січня 2024 року про звільнення ОСОБА_1 з посади та видано наказ №178-к від 19 листопада 2024 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді майстра лісу Партизанського лісництва майстерської дільниці №3 Філії «Ківерцівське лісове господарство», а також виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 122107 грн за період з 04 січня 2024 року по 14 серпня 2024 року, що не заперечується сторонами.

Як убачається з матеріалів даної справи, предметом цього позову є вимога до відповідача щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15 серпня по 18 листопада 2024 року, в тому числі за період часу з 15 до 28 серпня 2024 року, який не врахований при ухваленні судового рішення у попередній справі про поновлення на роботі, а також за період з 29 серпня по 18 листопада 2024 року за час невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі.

Отже, судом встановлено, що фактично відповідачем рішення суду про поновлення позивача на роботі виконане 19 листопада 2024 року та проведено з ним розрахунок за вимушений прогул у розмірі, вказаному в рішенні суду.

Як вважає апелянт, затримка у поновленні на роботі та виплаті належних позивачу сум мала місце з підстав апеляційного оскарження рішення суду від 28 серпня 2024 року, яким воно не було допущене до негайного виконання, та набрання ним законної сили після перегляду апеляційним судом 19 листопада 2024 року.

Дані доводи апеляційної скарги колегія суддів не бере до уваги з наступних підстав.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування (частини друга, четверта, сьома статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом, про що зазначено в частині другій статті 18 ЦПК України.

Пунктом 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Статтею 430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Разом з тим, за змістом статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Частиною сьомою цієї статті передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Таким чином, негайне виконання судового рішення про поновлення на роботі полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

На підставі наведеного апеляційний суд наголошує, що добровільне виконання рішення суду боржником є його законодавчо встановленим обов`язком. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.

Подібні висновки зроблено у постанові Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі № 580/5185/20, на яку позивач посилається у відзиві на апеляційну скаргу, а також у постанові від 05 січня 2024 року у справі № 204/8655/21 та в ряді інших справ.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 вказано, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто, в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2022 року у справі №560/7496/20 зазначено, що до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України). Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Вказане спростовує доводи скаржника щодо невжиття позивачем заходів щодо своєчасного виконання судового рішення про поновлення його на посаді та відсутність з його боку будь-яких заперечень щодо непоновлення його на роботі та виплату належних сум.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, установив, що рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі ухвалено 28 серпня 2024 року. Всупереч вказівці законодавства про негайне виконання рішення суду, наказ про поновлення ОСОБА_1 відповідач видав лише 19 листопада 2024 року, після апеляційного перегляду рішення, тобто через значний проміжок часу.

У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 зроблено правовий висновок, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 22 листопада 2017 року у справі №299/967/15 і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №826/808/16.

Таким чином, за період з 15.08.2024 по 28.08.2024 стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється на підставі ст.235 КЗпП, тобто до дня ухвалення рішення про поновлення на роботі.

Апеляційний суд зауважує, що середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату також із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

З огляду на встановлені державні гарантії обов`язковості виконання судових рішень, суд зазначає, що затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Разом з тим, згідно зі статтею 236 Кодексу законів про працю України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від оскарження рішення в апеляційному порядку та від вини роботодавця в цій затримці.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Аналогічний правовий підхід застосований Верховним Судом у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 826/8789/18.

Отже, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за період з 29.08.2024 по 18.11.2024, тобто за період з часу ухвалення рішення про поновлення до фактичного його виконання, підлягають до задоволення з огляду на норми ст.236 КЗпП України як оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника, а тому є обґрунтованими, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного та законного висновку про їх задоволення.

Таким чином, позивачем доведено факт того, що мало місце порушення законодавства про працю та у нього виникло право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15 серпня 2024 року по 18.11.2024 (68 робочих днів).

Середньоденна заробітна плата позивача становить 753,75 грн, що встановлено рішенням Ківерцівського районного суду від 28 серпня 2024 року у цивільній справі №235/6734/20. Отже, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15 серпня 2024 року по 18 листопада 2024 року складає 51 255 грн.

Апеляційна скарга не містить аргументів щодо незгоди з розміром стягненого середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не дає підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли би бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Датою ухвалення постанови у цій справі є 01 липня 2025 року - дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» Багацького Євгена Григоровича залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 24 березня 2025 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ч.2 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді