справа № 489/6747/24
провадження №2/489/322/25
30 червня 2025 року м. Миколаїв
Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Коваленка І.В.,
за участю секретаря судового засідання Воробйова В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, Орган опіки і піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав
У вересні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі від якого в них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 05.09.2018 шлюб між сторонами було розірвано. 27.12.2019 відповідач вдруге вийшла заміж за ОСОБА_4 , проте рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21.11.2022 шлюб між ними було розірвано. Відповідач з 02.11.2021 проживає за кордоном, не бачиться з сином, ніяким чином не піклується, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, взагалі не спілкується з сином; не надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти. Таким чином, відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання вирішуються батьком самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Весь цей час син сторін проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідоме нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. У зв`язку чим позивач вимушений звернутись з даним позовом до суду.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12.09.2024 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні.
Ухвалою Інгульського районного суду міста Миколаєва від 13.05.2025 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судове засідання, призначене на 25.06.2025, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Представник позивача надала до суду письмову заяву в якій просить розгляд справи провести за її відсутності та відсутності позивача, за наявними у матеріалах справи доказами.
Відповідач причин своєї неявки суду не повідомила, правом на подання відзиву не скористалась про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась у встановленому законом порядку.
Треті особи своїх представників у судове засідання не направили, причини їх неявки не повідомили, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись судом у встановленому законодавством порядку.
За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення.
Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.
Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 05.09.2018.
Від спільного шлюбу в сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №21.
Позивач зазначає, що з 02.11.2021 відповідач проживає за кордоном, син проживає з ним та знаходиться на його повному утриманні. Відповідач не бачиться з сином, ніяким чином не піклується, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, тощо.
На думку позивача, відповідач нехтує своїми батьківським обов`язками та свідомо самоусунулась від участі у вихованні, спілкуванні з дитиною, а тому наявні підстави для позбавлення її батьківських прав.
Як вбачається з довідки Миколаївського ліцею №42 Миколаївської міської ради Миколаївської області №14 від 24.01.2024 ОСОБА_3 навчається в 11-А класі.
Згідно з характеристикою Миколаївського ліцею №42 Миколаївської міської ради Миколаївської області від 22.11.2023 №01-24/63 на ОСОБА_3 зазначено, що за останні два роки матір дитини не цікавилась його успішністю та не брала участі у вихованні сина. Належну увагу вихованню сина приділяє батько дитини.
Позивач надав договір оренди житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 від 01.02.2023 укладений на 2 роки між позивачем та орендодавцем ОСОБА_5 .
Згідно з відомостями Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, наданими на запит суду, 19.06.2023 ОСОБА_2 перетнула державний кордон України, станом на 07.03.2025 відомості про її повернення на територію України відсутні.
Зі змісту вказаного висновку вбачається, що службі у справах дітей адміністрації Інгульського району рекомендовано підготувати висновок органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 , у зв`язку з досягненням ним повноліття.
Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).
За частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої вказаної статті СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Отже, вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, суд передусім повинен дати оцінку дотриманню якнайкращих інтересів дитини, що передбачає пошук і знаходження балансу між усіма елементами, які потрібні для ухвалення справедливого судового рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати виключно після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
При вирішенні даного спору, в якому в ході розгляду справи син сторін досягнув повноліття, суд враховує висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, наведений в постанові від 29.01.2024 у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23), де зазначено, що приписи СК України та інших законодавчих актів не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно сина/дочки після досягнення ними повноліття. У разі подання позову про позбавлення батьківських прав щодо неповнолітньої дитини суд не може відмовити у такому позові з тієї підстави, що під час розгляду цивільної справи і вирішення спору по суті дитина досягла повноліття. Незважаючи на досягнення дитиною повноліття, суд має встановити обґрунтованість чи необґрунтованість передбачених статтею 164 СК України підстав позову про позбавлення відповідача батьківських прав та ухвалити відповідне судове рішення.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За положеннями частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивач, звертаючись до суду з цим позовом, посилався на те, що відповідач не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться дитиною, тобто взагалі не виконує батьківські обов`язки, що, на його думку, є достатньою підставою для позбавлення батька батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини.
Як зазначив позивач, відповідач на постійній основі проживає за межами України.
Проте, вказана обставина не може свідчити про ухилення від виконання нею батьківських обов`язків, а є реалізацією відповідачем гарантованого статтею 33 Конституції України права на вільний вибір місця проживання.
Натомість обставина перебування відповідача за кордоном не звільняє її від виконання батьківських обов`язків та, за наявності бажання, не є перешкодою для спілкування з дитиною за допомогою існуючих засобів комунікації.
Належних доказів, які б свідчити, що відповідач не бере участі в утриманні сина, позивачем також не надано.
Та обставина, що відповідач не відвідує освітній заклад, де навчається син не є достатньою підставою для висновку про доцільність позбавлення особи батьківських прав з огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом для впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків, крім того, як вже зазначалось, відповідач постійно проживає за межами України.
На думку суду письмові докази, подані позивачем, не є достатніми доказами для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки беззаперечно не підтверджують факт свідомого ухилення нею від виконання обов`язків з виховання дитини.
Враховуючи встановлені фактичні обставини справи, зокрема те, що позивач не надав достатніх, належних і допустимих доказів, які свідчили б про наявність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, свідоме нехтування нею батьківськими обов`язками щодо сина, а також з огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на його безпідставність та недоведеність.
Розподіляючи судові витрати, суд керується частиною першої статті 141 ЦПК України та враховуючи відмову у задоволенні позову, покладає судові витрати у виді судового збору на позивача.
Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи:
позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ;
відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;
Повний текст судового рішення складено 30.06.2025.
Суддя І.В.Коваленко