г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/4293/24
Номер провадження 2/213/331/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2025 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Мазуренка В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Гусарової О.С.,

за участю представника відповідача - Русанової В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області цивільну справу №213/4293/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частки заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона працює енергодиспетчером в СП «Криворізька дистанція електропостачання» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». У 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 році позивачу надавалась щорічна графікова тарифна відпустка. З цього приводу вона зверталася кожного разу при наданні відпустки з особистою заявою до керівника з проханням надати матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до п.3.1.16 Колективного договору Придніпровської залізниці на 2007-2015 рік, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Проте, відповідач безпідставно недоплачував суму матеріальної допомоги позивачу. Недоплачена сума матеріальної допомоги на оздоровлення за вказаний період становить 7 953,90 грн, яку просить стягнути з відповідача на її користь.

Представником відповідача подано відзив на позов. Вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 3.1.16 Колективного договору встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, яку обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

В подальшому, відповідно до п.3,5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України «№1774-YІІІ від 06 грудня 2016 року встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів.

Враховуючи той факт, що встановлена законом норма щодо неможливості застосування з 01 січня 2017 року такої розрахункової величини як мінімальна заробітна плата є імперативною за своєю суттю керівництво регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голова Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці ОСОБА_2 спільним рішенням, викладеним у формі постанови №Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року, постановили застосувати з 01 квітня 2017 року у Колективному договорі замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб», встановленого законом.

Також, зазначає, що позивач не наводить в чому саме для нього наступило погіршення та які саме суттєві умови трудового договору порушуються в даному випадку, а саме, чи має місце зміна розміру матеріальної допомоги.

Зауважує, що відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України обов`язковими до застосування судами є висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду, а тому посилання позивача на висновки викладені у постановах Дніпровського апеляційного суду не створюють будь-якого обов`язку суду щодо їх застосування.

Крім того, відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки відповідно до ст.233 КЗпП України встановлено тримісячний строк для подання позову, проте позивач звернувся до суду в жовтні 2024 року, а недоплата, на яку посилається позивач відбулась у 2017-2021 роках. Таким чином позов подано з пропущенням строків позовної давності.

Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. У судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача просила відмовити у позові, посилалась на обставини викладені у відзиві.

Ухвалою суду від 11 листопада 2024 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач працює на підприємстві відповідача у структурному підрозділі «Криворізька дистанція електропостачання» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді енергодиспетчера.

За період з 01 січня 2017 по 14 березня 2022 року їй була нарахована матеріальна допомога: у травні 2017 року - 2 105,00 грн, у вересні 2018 року 2 301,00 грн, у грудні 2019 року 3 058,00 грн, у жовтні 2020 року 3 058,00 грн, у вересні 2021 року 3 620,10 грн, а всього 14 142,10 грн.

Згідно зі ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції.

У відповідності до ст.13 КЗпПП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди» у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.). Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Статтею 18 КЗпПП України встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації, фізичної особи, яка використовує найману працю, незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує найману працю, так і для працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Положеннями статті 17 КЗпПП України встановлено, що колективний договір набирає чинності з дня його підписання представниками сторін або з дня, зазначеного у ньому. Після закінчення строку чинності колективний договір продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором.

Відповідно до частини першої ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Змістом статті 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати. Так, до заробітної плати входять: основна та додаткова заробітна плата. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До нихналежать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі №635/3475/20 відображено правовий висновок відповідно до якого, матеріальна допомога на оздоровлення входить до структури заробітної плати.

Як видно з матеріалів справи, пунктом 3.1.16 Колективного договору встановлено при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

01 січня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774 VIII від 06.12.2016, згідно п. 3 розділу ІІ якого, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Пунктом 5 розділу ІІ вказаного закону установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1 600,00 грн, а отже 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб становило 2 000,00 грн, в той час як розмір мінімальної заробітної плати по Україні був встановлений на рівні 3 200,00 грн.

Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений з 1 січня 2018 року на рівні 1762,00 грн; з 1 липня 2018 року на рівні 1841,00 грн; з 1 грудня 2018 року на рівні 1921,00 грн, а отже 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб становило 2202,50 грн., 2301,25 грн. та 2401,25 грн. відповідно, в той час як розмір мінімальної заробітної плати по Україні був встановлений на рівні 3 723,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений з 1 січня 2019 року на рівні 1 921,00 грн, з 1 липня 2019 року на рівні 2 007,00 грн, з 1 грудня 2019 року на рівні 2 102,00 грн, а отже 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб становило 2401,25 грн., 2508,75 грн. та 2627,50 грн. відповідно, в той час як розмір мінімальної заробітної плати по Україні був встановлений на рівні 4 173,00 грн.

Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений з 1 січня 2020 року на рівні 2 102,00 грн, з 1 липня 2020 року на рівні 2 197,00 грн, з 1 грудня 2020 року ні рівні 2 270,00 грн, а отже 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб становило 2627,50 грн, 2746,25 грн та 2837,50 грн відповідно, в той час як розмір мінімальної заробітної плати по Україні був встановлений з 1 січня 2020 року на рівні 4 723,00 грн, з 1 вересня 2020 року на рівні 5 000,00 грн.

Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений з 1 січня 2021 року на рівні 2 270,00 грн, з 1 липня 2021 року на рівні 2 379,00 грн, з 1 грудня 2021 року на рівні 2 481,00 грн, а отже 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб становило 2 837,50 грн, 2 973,75 грн та 3 101,25 грн, відповідно, в той час як розмір мінімальної заробітної плати по Україні був встановлений на рівні 6 000,00 грн.

Згідно з п.1.4 Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників залізниці, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін і затверджуються на спільному засіданні керівництва залізниці і президії Дорпрофсожу, а всі інші на конференції трудового колективу.

В нормах ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач у відзиві вказує, що 31 березня 2017 року керівництво регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голова Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці прийняли спільну постанову №Н32/20, П-4-5г, відповідно до якої сторони постановили застосовувати з 01 квітня 2017 року у діючому колективному договорі замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб», встановленого Законом.

Однак, будь-яких доказів того, що відповідачем у визначеному законом та колективним договором порядку (прийняття рішення на конференції трудового колективу), виконано вимоги Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774 VIII від 06 грудня 2016 року щодо укладення чи приведення існуючих колективних договорів чи угод у відповідність із цим Законом, протягом трьох місяців, чи в подальшому, відповідачем суду не надано.

Отже, враховуючи положення п.1.4 Колективного договору, самостійне вирішення керівництвом регіональної філії «Придніпровська залізниця» питання щодо застосування розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами суперечить вимогам Колективного договору, а отже не підлягає застосуванню при визначені розміру матеріальної допомоги на оздоровлення величина «125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200,00 грн, отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, який становив 2 000,00 грн.

Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагає судової процедури визнання їх недійсними.

Суд не приймає доводи відповідача про те, що пунктом 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Проаналізувавши у сукупності положення ст.ст. 22, 58 Конституції України, ст.9 КЗпП України, суд приходить до висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю, не мають зворотньої сили.

Як вже зазначалося вище, відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200,00 грн, тоді як прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1 600,00 грн.

В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці.

Таким чином, Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України»

№1774-VІІІ від 06 грудня 2016 року, погіршив становище позивача та інших працівників підприємства щодо розміру матеріальної допомоги, звузив її право на матеріальну допомогу, а тому не має зворотньої сили та не може бути застосований при визначення розміру цієї допомоги.

Суд також вважає, що прийняття вказаного Закону № 1774-VІІІ від 06 грудня 2016 року не створює юридичних наслідків та перешкод для застосування п.3.1.16 Колективного договору в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається виключно Колективним договором.

Отже, під час розрахунку та виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення підлягають застосуванню вимоги п.3.1.16 Колективного договору, згідно якого при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Оскільки виплата матеріальної допомоги позивачу відбувалася у відповідні роки, суд вважає за необхідне при визначенні розміру недоплаченої частини вказаної допомоги виходити з розміру мінімальної заробітної плати по Україні встановленої на кожен рік в період з 2017 по 2021 рік.

Перевіривши наведені позивачем розрахунки, суд погоджується з ними і вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню недоплачена сума матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 7 953,90 грн, яка складається з:

- 1 095,00 грн недоплаченої допомоги за 2017 рік (3 200,00 грн 2 105,00 грн);

- 1 422,00 грн недоплаченої допомоги за 2018 рік (3 723,00 грн 2 301,25 грн);

- 1 115,00 грн недоплаченої допомоги за 2019 рік (4 173,00 грн 3 058,00 грн);

- 1 942,00 грн недоплаченої допомоги за 2020 рік (5 000,00 грн 3 058,00 грн);

- 2 379,90 грн недоплаченої допомоги за 2021 рік (6 000,00 грн 2 837,50 грн).

Щодо доводів відповідача про застосування позовної давності, суд звертає увагу на ту обставину, що згідно ч.2 ст.233 КЗпП України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Крім того, за п.1 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) строки, що тривав протягом всього спірного періоду, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. За таких обставин позовна давність у даній справі не підлягає застосуванню.

З урахуванням вищенаведеного, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог та стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 7 953,90 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при подачі позову на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави в розмірі 1 211,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 10, 13, 233 КЗпП України, ст.ст. 2, 3, 5, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 137, 141, 247 ч.2, 258-259, 263-265, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частки заробітної плати - задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 7 953 (сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят три) грн 90 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір в розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», місцезнаходження: вул. Єжи Гедройця, буд. 5, м. Київ, .

Дата складення повного тексту судового рішення 14 липня 2025 року.

Суддя В.В. Мазуренко