Провадження № 2/761/170/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.,

при секретарі Марінченко Л.В.,

за участі

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Усатенко Д.І. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, Державної казначейської служби України про стягнення коштів за невнесення повідомлення за скоєння злочину,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного бюро розслідувань, Головного управління державної казначейської служби України у м. Києві про стягнення коштів за невнесення повідомлення за скоєння злочину. Заявлені вимоги мотивувала тим, що 29.11.2011 Дарницьким районним судом м. Києва задоволено скаргу ОСОБА_1 про визнання неправомірною відмову Дарницького районного управління ГУ МВС України в м. Києві порушити кримінальну справу стосовно ОСОБА_3 , який, уклавши договір, заволодів коштами позивача у сумі 1 300,00 грн, не маючи наміру виконувати замовлення по встановленню віконних склопакетів. Матеріали, на підставі яких прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи повернуто для додаткової перевірки. До дня пред`явлення позову Дарницьким управлінням поліції Головного управління національної поліції 26.05.2020 звернулась до ДБР з заявою (реєстраційний № 3170зкп) в якій зазначила про невиконання, працівниками Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві до ЄРДР не внесено відомості про злочин, не забезпечено проведення перевірки та не притягнуто винних до відповідальності. Державним бюро розслідувань не внесено до ЄРДР заяву позивача подану 26.05.2020 про злісне не виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25.11.2011 (справа № 02/4-1035/11) Дарницьким управлінням поліції ГУНП України у м. Києві. Між тим, рішення суду є обов`язковим для виконання, відповідно до Конституції України. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви про злочин не допускається. Зважаючи на викладене, з огляду на ст.ст. 1176, 1167,1173 ЦК України ОСОБА_1 просить суд стягнути на її користь з Державного бюро розслідувань моральну шкоду за невнесення до ЄРДР повідомлення про скоєння злочину, який полягає у злісному невиконанні рішення Дарницького районного суду м. Києва Дарницьким управлінням поліції Головного управління Національної поліції України в м. Києві конвертовані в національну валюту 2 000,00 євро за курсом на день здійснення платежу та зобов`язати Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві списати з рахунку Державного бюро розслідувань на рахунок ОСОБА_1 конвертовані в національну валюту 2 000,00 євро за курсом на день здійснення платежу за заподіяну Державним бюро розслідувань шкоду та судові витрати на суму 50,00 грн.

Провадження у справі відкрито 15.03.2021, відповідно до положень ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

04.04.2024 здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, Головного управління державної казначейської служби України у м. Києві про стягнення коштів за невнесення повідомлення за скоєння злочину - в розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Представником Державного бюро розслідування надано відзив на позов, де зазначено наступне. Враховуючи положення ст. 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» звернення позивача від 26.05.2020 спрямовано до Територіального управління ДБР, розташованого в м. Києві, що поширює свою діяльність на м. Київ, Київську, Черкаську та Чернігівську області, з метою його вирішення та прийняття рішення по суті. Таке рішення ДБР не оскаржувалось позивачем. Крім того, представником ДБР зазначено, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність одночасно таких умов: неправомірності дій, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями та заподіяною шкодою. При цьому, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду і саме позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли - безумовним наслідком такої поведінки. Так, ДБР прийняв рішення щодо звернення позивача, а ОСОБА_1 за відсутності належних та допустимих доказів намагається переконати суд у спричиненні їй моральних страждань.

Представником Головного управління державної казначейської служби України у м. Києві у відзиві на позов вказано, що Управління не відкривало рахунок (рахунки) Державному бюро розслідувань та не здійснює його розрахунково касове обслуговування також відповідно до Єдиного реєстру розпорядників та одержувачів бюджетних коштів Державне бюро розслідувань перебуває на розрахунково - касовому обслуговані в Державній казначейській службі України.

03.04.2025 здійснено заміну неналежного відповідача Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві, належним - - Державною казначейською службою України.

Представником Державної казначейської служби України надано відзив на позов, де останній вказував, що позивачем не надано доказів, якими б підтверджувались: 1. факт заподіяння моральних страждань; 2. наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням; 3. вини посадових осіб відповідачів у заподіянні позивачу моральної шкоди. Зважаючи на відсутність доказів заподіяння позивачу моральної шкоди, у ОСОБА_1 відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги безпосередньо до Казначейства Позивачем не пред`явлено. Також, не аргументовано підстави залучення Казначейства до справи у статусі відповідача. Просить суд врахувати, що Казначейство не є учасником спірних правовідносин, протиправних дій по відношенню до позивача Казначейство не здійснювало. Як вбачається, з позовної заяви, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало, то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України, та інших актів законодавства, Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів.

В судовому засіданні ОСОБА_1 просила задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі.

Представник ДБР просив відмовити у задоволенні позову, оскільки вимоги є безпідставними.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Встановлено, і не заперечується сторонами, що 29.11.2022 Дарницьким районним судом м. Києва винесено постанову, якою задоволено скаргу ОСОБА_1 .

Постанову дільничного інспектора поліції Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві лейтенанта поліції Зубченко С.В. про відмову у порушенні кримінальної справи від 02 липня 2011 скасована, а матеріали, на підставі яких прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи, зареєстровані в ЖРЗПЗ за № 10871/1 від 25.07.2022 повернуто для додаткової перевірки.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.05.2020 ОСОБА_1 звернулась до Державного бюро розслідувань з заявою відповідно до якої просила внести до ЄРДР заяву про злісне невиконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29.11.2022, яким зобов`язано провести перевірку заяви про скоєння злочину (№ 02/4-1035/11).

Листом від 29.05.2020 № 3170зкл/10-16-06-7143/20 (копія наявна в матеріалах справи) позивача повідомлено, що заяву ОСОБА_1 відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» направлено за належністю для розгляду в межах чинного законодавства до територіального управляння Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві

Так, ОСОБА_1 вважає що їй спричинено моральну шкоду у зв`язку із неналежним розглядом ДБР її заяви від 26.05.2020 про вчинення кримінального правопорушення, а тому просить стягнути на її користь 2000 євро.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Так, статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Таким чином, на відміну від загальної норми статті 1167 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх 4 елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина особи), спеціальні норми статей 1173, 1174 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність інших трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

При цьому, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» ДБР є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

До системи ДБР входять, зокрема центральний апарат, територіальні управління та спеціальні підрозділи, а реалізація повноважень здійснюється безпосередньо ДБР, а також через територіальні управління (частини 1, 3 статті 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань»).

Ураховуючи вказані положення статті 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», а також те, що обставини, описані у зверненні ОСОБА_1 від 26.05.2020, стосувались діяльності посадових осіб Дарницького УП ГУНП у м. Києві, ДБР указане звернення 29.05.2020 скерувало до територіального управління ДБР, розташованого у місті Києві, що поширює свою діяльність на місто Київ, Київську, Черкаську та Чернігівську області, з метою його вирішення та прийняття рішення по суті (докази чого містяться в матеріалах справи).

Доказів того, що за зверненням ОСОБА_1 були внесені відповідні відомості до ЄДРСР під час розгляду справи отримано не було.

Відповідно до положенням ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Моральна шкода, в розумінні п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача.

З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи.

Водночас ст. 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Так, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, довести наявність яких має саме позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення шкоди .

Слід зазначити, що згідно із частиною першою статті 1 КПК порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 КПК).

За правилами частин першої - четвертої статті 214 КПК, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.

Положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженим наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 № 298, передбачено, що відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела, повинні відповідати вимогам пункту 4 частини 5 статті 214 КПК України, зокрема, мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 30.09.2021 у справі № 556/450/18 вказав, що слідчий, прокурор після прийняття та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, виходячи з їх змісту, 2 має перевірити достатність даних, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, за наслідками чого ним приймається рішення про початок досудового розслідування шляхом внесення відповідних відомостей до ЄРДР

Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР.

Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Разом з цим, однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

За приписами частини другої статті 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

При цьому в розумінні ст. ст. 22, 26 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 зазначив, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури

Разом з тим, під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили, що ОСОБА_1 оскаржувала в судовому порядку рішення, дії або бездіяльність ДБР з приводу розгляду її заяви від 26.05.2020 та судовим рішенням встановлено неправомірність дій або бездіяльність відповідача.

Так, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.04.2019 у справі № 236/893/17 сформовано висновок щодо застосування статті 19 ЦПК України та зазначено, що вимоги про визнання незаконними дій органів досудового розслідування не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинні розглядатися у порядку кримінального судочинства.

Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі № 234/19443/16-ц виснувала, що спільний розгляд вимоги про визнання протиправними дій і бездіяльності органів поліції та прокуратури під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях з вирішеними за правилами цивільного судочинства вимогами про відшкодування матеріальної та моральної шкоди не допускається, оскільки не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, оскільки такі вимоги мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства (що кореспондується з положеннями статті 19 ЦПК України)

Згідно з ч 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

У пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до ЄСПЛ.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

За положеннями ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В свою чергу відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин, з якими чинне законодавство України передбачає можливість стягнення з держави Україна моральної шкоди, зважаючи на те, саме по собі невдоволення певними рішеннями не може свідчити про нанесення моральної шкоди, оскільки державою закріплено організаційно - правові механізми реалізації прав та повноважень усіх суб`єктів правовідносин, що вже становить сатисфакцію, і вважає за можливе відмовити у задоволенні позову.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Також суд звертає увагу, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 110, 141, 142, 206, 258, 259, 263-266, 354, 355 ЦПК України; Конституції України; Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; ст. ст. 13, 15, 16, 23, 1167,1176 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, Державної казначейської служби України про стягнення коштів за невнесення повідомлення за скоєння злочину залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень цього Кодексу протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 30.06.2025 року.

Суддя: