Справа №333/6512/24
Провадження №2/333/391/25
РІШЕННЯ

Іменем України

24 червня 2025 року м.Запоріжжя

Комунарський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді Тучкова С.С., за участю секретаря судового засідання Шелесько Ю.О., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу №333/6512/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на неповнолітню дитину, третя особа Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки і піклування, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, третя особа Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки і піклування, в якому просить суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав у відношенні неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітню дитину ОСОБА_5 , у розмірі 1/4 частини із всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання цього позову до суду до повноліття дитини. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачка по справі є його колишньою невісткою, яка з 25.07.2009 року перебувала в шлюбі з його сином ОСОБА_6 . Від цього шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_5 . Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 22.05.2014 року по справі №333/1904/14-ц (провадження №2/333/1368/14) шлюб між ними розірваний. Коли почалося повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України, ОСОБА_6 добровільно вступив до лав ЗСУ та пішов захищати Батьківщину. 13.06.2024 року він отримав з ІНФОРМАЦІЯ_3 сповіщення сім`ї, в якому вказано, що солдат ОСОБА_6 загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 під час виконання бойових завдань, пов`язаних із захистом Батьківщини. 14.06.2024 року Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис №869, видано свідоцтво про смерть ОСОБА_6 . Після розлучення його сина з відповідачкою по справі, а саме з 2014 року, онука ОСОБА_7 проживає разом з дідусем (позивачем) та бабусею ОСОБА_8 та проживала разом і з батьком до дня його мобілізації, за адресою: АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу, а саме з 2014 року, відповідачка не спілкується з донькою, фактично за власною ініціативою відмовилася від виконання батьківських обов`язків. Беручи до уваги, що мати дитини проживає окремо та жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дитини, позивач вважає, що є підстави для позбавлення її батьківських прав. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідачки до своїх батьківських обов`язків. Внаслідок того, що ОСОБА_3 зовсім не приймає участі в житті доньки, не цікавиться її життям, не телефонує дитині, не виявляє бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Дитина знаходиться на його утриманні. Між ним та дитиною склалися доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Його онуці забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідачки. Він працює в Центральному відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради в закладі дошкільної освіти (ясла-садок) №186 «Смерека» на посаді сторожа, отримує заробітну плату, за місцем роботи характеризується позитивно. Також позивач просить стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частину із всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідачка працює, але місце її роботи позивачу невідоме, інших аліментних зобов`язань вона не має.

08.10.2024 року до суду від представника відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить позов залишити без задоволення, стягнути з позивача судові витрати (у тому числі на правову допомогу), а також зазначив, що доказування ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків ґрунтується на припущеннях і вигадках позивача. В матеріалах справи відсутні беззаперечні докази того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків або свідомо ними нехтує. З 2014 року ОСОБА_7 була зареєстрована с.Горностаївка Херсонської області та проживала з відповідачем, а згодом і з молодшою сестрою. Крім того, ОСОБА_6 кожного місяця сплачував на картковий рахунок відповідача аліменти на спільну дитину ОСОБА_9 . Посилання позивача на довідку про місце проживання від 19.07.2024 року, як на підтвердження факту проживання особи за визначеною адресою на нормах чинного законодавства не ґрунтуються, оскільки не видана установою, яка уповноважена підтверджувати факти реєстрації чи проживання особи за певною адресою та відповідної компетенції не має та не відповідає дійсності. Докази, на підставі яких ФОП ОСОБА_10 , надає послугу з навчання англійської мови, ні фіскального чеку про оплату позивачем на ФОП ОСОБА_10 грошових коштів та необхідність курсів для дитини до позовної заяви не надано. Батьки колишнього чоловіка ніколи не були прихильні до відповідача, оскільки остання з села, називали її «жебрачкою», знецінювали її надбання та постійно нагадували, що в неї немає шансів досягти успіху в житті і на належному рівні виховати доньку. Незважаючи на психологічний тиск, відповідач ніколи не перешкоджала спілкуванню онуки з батьками колишнього чоловіка. На початку війни (28.02.2024 року) позивач приїхав у с.Михайлівка Василівського району Запорізької області, де відповідач перебувала з донькою, та самовільно вивіз онуку за кордон. У Німеччині за спроби домагання до неповнолітньої дочки відповідача, з боку знайомого позивача, було подано заяву до поліції. Крім того, про непризнанні стосунки свідчить заподіяння відповідачу бабусею дитини ОСОБА_8 тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Матеріали справи не містять відомостей, які б підтверджували звернення позивача до органів поліції чи органу опіки та піклування для вжиття заходів реагування до відповідача з приводу нехтування нею батьківськими обов`язками стосовно дочки. До сьогодні відповідач шукає шляхи поліпшення відносин з позивачем задля здорової психіки дочки, натомість позивач шантажує, блокує відповідача у соціальних мережах, номера телефонів тощо. Відповідач здійснювала спроби звернення до дочки, зокрема, через соціальні мережі, але відповіді не має до сьогодні. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Жодного обґрунтованого доказу, який вказує про винну поведінку відповідача чи достатніх відомостей, які вказують на необхідність застосування виключної міри як позбавлення батьківських прав стосовно відповідача до суду не надано. Також з аналізу положень чинного законодавства вбачається, що звернутися до суду з вимогою про стягнення аліментів на утримання дитини має права, зокрема законний представник дитини, разом з яким проживає дитина. Позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження того, що він є законним представником дитини, а також його повноваження на її представництво, крім того, не наведено жодного доказу щодо ухилення матері неповнолітньої від виконання свого обов`язку щодо утримання дитини, тому не має підстав для стягнення з відповідача на користь позивача, який не є законним представником ОСОБА_5 , аліментів на її утримання.

21.03.2025 року від представника відповідача надійшла заява, в якій вона зазначила, що звернення до суду з даний позовом було, насправді, обумовлено бажанням позивача досягти всього однієї мети позбавити батьківських прав матері дитини задля отримання можливості оформити гроші виплату 15000000 грн. після загибелі батька дитини військовослужбовця, на які як вже неодноразово вказувалось ОСОБА_3 не претендує.

Позивач і його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю.

Відповідач і її представник у судовому засіданні позов просили залишити без задоволення з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідач суду пояснила, що весь час перебувала в м.Запоріжжі, окрім перших місяців повномасштабного вторгнення рф в Україну, коли з чоловіком та дітьми, а саме: ОСОБА_5 та ОСОБА_11 в перші тижні війни виїхала до родичів чоловіка в смт. Михайлівка Василівського району Запорізької області, коли ця територія ще не була окупованою. ОСОБА_3 підтвердила, що в неї напружені стосунки з ОСОБА_12 , посилаючись на вікові особливості дитини, та постійний вплив дідуся ОСОБА_1 на відношення дитини до матері, оскільки дідусь негативно відноситься до неї. Також зазначила, що після народження другої дитини, ОСОБА_12 почала ревнувати її до сестри та погано відноситься як до неї, так і до сестри ОСОБА_13 . Оскільки вона перебуває в м.Запоріжжі, тому написала заяву про припинення тимчасового влаштування ОСОБА_12 в родину бабусі ОСОБА_8 (наказ №4113 від 26.09.2024 року). Вона проти позбавлення її батьківських прав та на теперішній час намагається налагодити стосунки з донькою.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі і просив прийняти рішення в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 .

Для вирішення питання по суті надано висновок органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про недоцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_5 .

Заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідача, її представника, свідків, вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_6 і ОСОБА_14 з 2009 року перебували у шлюбі.

Відповідно до свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , виданого 19.01.2010 року Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, ОСОБА_6 і ОСОБА_15 є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13).

Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 22.05.2014 року по справі №333/1904/14-ц (провадження №2/333/1368/14) шлюб між ОСОБА_6 і ОСОБА_15 , зареєстрований 25.07.2009 року Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 430, розірвано (а.с.21-22).

Коли почалося повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України, ОСОБА_6 добровільно вступив до лав ЗСУ та пішов захищати Батьківщину (а.с.32-34).

Відповідно до сповіщення сім`ї №80, виданого ІНФОРМАЦІЯ_5 вих.№4985 від 13.06.2024 року, солдат ОСОБА_6 загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 під час виконання бойових завдань, пов`язаних із захистом Батьківщини (а.с.35, 36, 38, 39).

На підставі свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_2 , виданого 14.06.2024 року, встановлено, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.37, 40).

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим 31 січня 1985 року відділом ЗАГС Жовтневого райвиконкому м. Запоріжжя, актовий запис № 84, ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_6 (а.с.12).

ОСОБА_1 з 23.09.2017 року працює в Центральному відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради в Закладі дошкільної освіти (ясла-садок) №186 «Смерека» на посаді сторожа, отримує заробітну плату, за місцем роботи характеризується позитивно (а.с.23, 24, 28-29).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.08.2023 року, ОСОБА_1 є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_16 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , а саме: житлового будинку з гаражем літ.А-2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці 600 кв.м. (а.с.25, 26, 27).

Згідно з актом про проживання громадян від 19.07.2024 року, виданого Квартальним комітетом №10, в результаті обстеження комісією і зі слів сусідів встановлено, що ОСОБА_5 з моменту народження проживає за адресою: АДРЕСА_1 , але не зареєстрована (а.с.42).

На підставі інформації, наданої Запорізькою гімназією №103 Запорізької міської ради вих.№01-22/204 від 23.07.2024 року і вих.№01-22/146 від 22.05.2025 року, встановлено, що ОСОБА_5 з 01 вересня 2016 року навчається у Запорізькій гімназії №103 Запорізької міської ради. Мати, ОСОБА_3 , справами дівчинки не цікавиться, зв`язок з класним керівником не підтримує, батьківські збори не відвідує. Батько, ОСОБА_6 , перебував на передовій. Контакт з класним керівником підтримував за можливості. Дідусь, ОСОБА_1 , цікавиться справами Єлизавети, сприяє поліпшенню навчальних досягнень, всі рекомендації щодо навчання і виховання виконує, батьківські збори відвідує. Дитина забезпечена всім необхідним для навчання, одягнена по сезону (а.с.31, 192).

Згідно з довідкою з курсів англійської мови «Гаудеамус» ОСОБА_1 сплачує за навчання ОСОБА_7 англійської мови з вересня 2017 року за безготівковим розрахунком (а.с.30).

ОСОБА_3 з січня 2020 року працює в Представництві «Берлін-Хемі/А.Менаріні Україна ГмбХ в Україні» на посаді спеціаліста по зв`язках з медичною громадськістю в м.Запоріжжя, отримує заробітну плату, за місцем роботи характеризується позитивно (а.с.96).

Відповідно до свідоцтва про народження, серії НОМЕР_4 , виданого 08.02.2017 року Комунарським районним у м.Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_3 є матір`ю неповнолітньої дитини ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.72).

Згідно з довідки вих. №11 від 07.10.2024 року, наданої ФОП ОСОБА_17 , до грудня 2021 року ОСОБА_5 спостерігалася в КНП ЦПМСД №6 лікарем ОСОБА_17 , з грудня 2021 року і по теперішній час обстежується в дитячій амбулаторії ФОП ОСОБА_17 . При відвідуванні на дому та візитів до дитячої амбулаторії дитину супроводжує мати ОСОБА_3 , з народження є контактною особою, сумлінно виконує всі призначення лікаря. Батько ОСОБА_6 здоров`ям дитини не цікавиться, на прийомах та при відвідуванні вдома присутнім не був (а.с.95).

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_18 суду пояснила, що вона мешкає по сусідству із ОСОБА_1 . ОСОБА_3 приходиться йому колишньою невісткою. Після того як остання розлучилася із сином позивача ОСОБА_5 залишилася мешкати разом із дідусем та бабусею. До розлучення невістка також з ними мешкала.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_19 суду пояснила, що вона мешкає однією сім`єю із молодшим сином ОСОБА_1 ОСОБА_13 . ОСОБА_20 є колишньою дружиною загиблого сина ОСОБА_1 ОСОБА_13 . ОСОБА_20 не займається вихованням доньки. З початку війни усю турботу про дитину узяли на себе дідусь та бабуся. Вона також допомагає ОСОБА_5 з навчанням. Щодо характеристика ОСОБА_20 , то їй невідомі факти вживання останньою наркотичних засобів чи зловживання алкогольними напоями.

Відповідно до інформації, наданої Управлінням Державної міграційної служби України в Запорізькій області від 05.12.2024 року, ОСОБА_3 з 08.07.2014 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 по м.Запоріжжю та Запорізькій області зареєстрованою / знятою з реєстрації місця проживання не значиться (а.с.139).

На підставі інформації, наданої Міністерством соціальної політики України, ОСОБА_3 перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа з 15.10.2022 року, довідка внутрішньої переміщеної особи, станом на 10.12.2024 року, діюча. Станом на 10.12.2024 року інформаціяя про ОСОБА_5 в ЄІБД ВПО відсутня (а.с.144).

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади, з 28.03.2025 року адреса зареєстрованого місця проживання ОСОБА_5 : АДРЕСА_1 (а.с.172).

Згідно з актом обстеження умов проживання, проведеного спеціалістами відділу по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, від 24.09.2024 року, дитина ОСОБА_5 проживає з дідусем ОСОБА_1 і бабусею ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 . Стосунки сім`ї добрі, турботливі. Зі слів дитини, мешкає з дідусем і бабусею з народження, з 2022 року з матір`ю не спілкується, завжди про неї піклувалися дідусь з бабусею, під час воєнних дій матір дитини намагалася вивезти на тимчасово окуповану територію, не заперечує проти позбавлення матері батьківських прав (а.с.107).

Відповідно до наказу №4113 від 26.09.2024 року Служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, розглянувши заяву ОСОБА_3 з питання припинення тимчасового влаштування ОСОБА_5 , дитини, яка залишилася без батьківського піклування і яка відповідно до наказу №438 від 13.04.2023 року (а.с.123) була влаштована у сім`ю ОСОБА_8 , у зв`язку з поверненням дитини до матері на виховання, прийнято рішення про припинення тимчасового влаштування малолітньої ОСОБА_5 в родині ОСОБА_8 з 26.09.2024 року (а.с.108).

Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Комунарському району наданий суду висновок про недоцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_5 (а.с.111-112).

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у частині восьмій статті 7 Сімейного кодексу України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Забезпечення найкращих інтересів дитини це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину із пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться із дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 29.04.2020 у справі №522/10703/18.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17. Тобто, судова практика щодо застосування положень статті 164 Сімейного кодексу України є усталеною.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , 2010 року народження, яка проживає разом з дідусем і бабусею, позивачем і його представником не надано.

Матеріали справи не містять негативні характеристики, докази винної поведінки відповідачки та умисного ухилення її від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а посилання позивача і його представника щодо ухилення від виконання відповідачкою батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Законодавцем визначено, що при вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.

ОСОБА_3 заперечувала проти позбавлення її батьківських прав відносно дитини, відтак суд вважає, що родинний зв`язок між матір`ю і донькою можливо відновити, а тому не вбачається доведеності обставин необхідності застосування до відповідачки такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання.

У даній справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися із своєю донькою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка наразі проживає з дідусем і бабусею. Навпаки сам факт заперечення відповідачкою проти позову про позбавлення її батьківських прав свідчить про її інтерес до дитини.

Під час судового розгляду справи ОСОБА_3 була присутня на засіданнях та надала матеріали, що підтверджують її участь у вихованні та житті дитини.

При цьому, слід враховувати, що батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків матері і дитини чи непорозуміння між близькими родичами дитини може мати тимчасовий характер і не може бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків. А та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається дідусь і бабуся, а мати проживає окремо від дитини та, як вказує позивач, майже не спілкується з нею, не свідчить безумовно про те, що відповідачка не бажає брати участі в утриманні та вихованні дитини, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Недостатня участь матері у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач і його представник не довели.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Крім того, суд при ухваленні рішення враховує обставини, наведені у висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно доньки, який є обґрунтованим і відповідає інтересам самої дитини.

Щодо клопотання представника позивача про заслуховування думки неповнолітньої дитини у судовому засіданні суд зазначає таке.

Згідно з частинами першою та другою статті 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відмовляючи у задоволенні клопотання представника позивача про заслуховування думки неповнолітньої дитини у судовому засіданні, суд виходив з того, що належна увага повинна приділятись поглядам та думці дитини у відповідності з її віком і зрілістю. Право бути почутою є правом дитини, а не обов`язком. У кожній конкретній ситуації опитування дитини здійснюється із врахуванням її віку та можливості висловити її думку. Водночас думка дитини не завжди може відповідати її найкращим інтересам. Допит дитини в залі суду був би для неї травматичним досвідом, тому суд відмовив у задоволенні клопотання про допит дитини. При цьому суд враховує думку дитину, яка була висловлена при бесіді зі спеціалістами відділу по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, про те, що вона не заперечує щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно неї.

Втім у даному конкретному випадку суд не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Матеріали справи не містять належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, які дають однозначні підстави вважати, що відповідачка свідомо ухиляється від виховання та утримання дитини, які можуть бути підставою для позбавлення її батьківських прав.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку про те, що позивач не навів жодної із підстав, передбачених статтею 164 Сімейного кодексу України, та відповідно не надав належних доказів для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно неповнолітньої доньки.

Щодо вимог про стягнення аліментів суд зазначає таке.

Згідно зі ст.165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до наказу №4113 від 26.09.2024 року Служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, розглянувши заяву ОСОБА_3 з питання припинення тимчасового влаштування ОСОБА_5 , дитини, яка залишилася без батьківського піклування і яка відповідно до наказу №438 від 13.04.2023 року (а.с.123) була влаштована у сім`ю ОСОБА_8 , у зв`язку з поверненням дитини до матері на виховання, прийнято рішення про припинення тимчасового влаштування малолітньої ОСОБА_5 в родині ОСОБА_8 з 26.09.2024 року (а.с.108).

У зв`язку з викладеним, вимога про стягнення аліментів не підлягає задоволенню.

При цьому суд роз`яснює, що сама дитина ОСОБА_5 , у зв`язку із досягненням відповідного віку, має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів на її користь.

Враховуючи викладене, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволені позову судові витрати по справі залишаються за позивачем.

Щодо вимоги відповідача про стягнення на її користь з позивача судових витрат, суд зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч.3, ч. 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 червня 2021 року у справі №820/479/18 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Матеріали справи не містять договір про надання правової допомоги, акту виконаних робіт і документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касових чеків, посвідчення про відрядження).

Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. Адже згідно з п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт.

При цьому розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Таким чином, без договору про надання правової допомоги, відповідного детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги, документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, на даний час відсутні підстави для розгляду питання щодо стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат щодо надання професійної правничої допомоги.

Керуючись ст.51 Конституції України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, Законом України «Про охорону дитинства», ст.ст.19, 150, 164, 166 Сімейного кодексу України, ст.ст.2, 4, 10-13, 77-80, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на неповнолітню дитину, третя особа Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки і піклування, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 24 червня 2025 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя С.С. Тучков