Справа № 331/3573/25
Провадження № 2/331/2391/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2025 року м. Запоріжжя

Олександрівський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді Антоненко М.В., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , яка є законним представником малолітньої ОСОБА_2 до Запорізької окружної прокуратури, приватного нотаріуса Котляр Анни Ігорівни,органу опіки Новомиколаївської селищної ради, відділення №2 Вільнянського РУП ГУНП в Запорізькій області про захист прав малолітньої дитини, встановлення порушення обов`язків органами влади та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

24.06.2025 р. до Олександрівського районного суду міста Запоріжжя надійшов позов ОСОБА_1 , яка є законним представником малолітньої ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 до Запорізької окружної прокуратури, приватного нотаріуса Котляр Анни Ігорівни,органу опіки Новомиколаївської селищної ради, відділення №2 Вільнянського РУП ГУНП в Запорізькій області про захист прав малолітньої дитини, встановлення порушення обов`язків органами влади та відшкодування моральної шкоди.

Позивачка просить суд, встановити факт неналежного виконання обов`язків зі сторони: Запорізької окружної прокуратури, слідчого ВП №2 Запорізького РУП, приватного нотаріуса Котляр А.І., служби у справах дітей Новомиколаївської селищної ради, що призвело до порушення прав малолітньої ОСОБА_2 ; зобов`язати відповідачів вжити заходів для належного захисту прав дитини: ініціювати опис спадкового майна;

надати інформацію щодо реагування на звернення; провести дії з охорони спадкового майна; надати пояснення щодо дій або бездіяльності; констатувати факт тривалого порушення прав дитини, що проявляється у затягуванні оформлення спадщини, безконтрольному розпорядженні майном та повній відсутності реакції органів влади; стягнути моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. з усіх відповідачів солідарно.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність юрисдикції суду, необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема, спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Тобто, в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових правовідносин.

Так, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

При цьому, у ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Як слід з позову та доданих матеріалів, малолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнана потерпілою у кримінальному провадженні №0000075 від 14.06.2024 р., а її законний представник ОСОБА_1 не згодна з діями нотаріуса та бездіяльністю слідчого в межах даного кримінального провадження.

Так, в позові ОСОБА_1 зазначає, що у матеріалах кримінального провадження містяться протоколи допиту ОСОБА_3 , яка як свідок вказала, що техніка та майно у складському приміщенні не зберігались з 2022 року. Разом з тим, ОСОБА_3 є особою, яка отримала 2/3 частки у спадковому майні. Таким чином, її свідчення мають ознаки зацікавленості, не підкріплені належними доказами, однак саме на них слідство фактично поклалось при ухваленні рішення не здійснювати опис майна. Це свідчить про неналежне розслідування, ігнорування ролі потерпілої сторони та позбавило малолітню спадкоємицю права на повноцінну спадкову масу. Крім цього, її заява від 23.06.2025 про психологічний тиск на законного представника дитини з боку спадкоємців та підкладання сторонніх речей була зареєстрована в ЄО №11489 (подія №232810782) без внесення до ЄРДР, без приєднання до основного кримінального провадження №0000075 та без подальшого процесуального реагування. Це свідчить про ігнорування доказів психологічного впливу на потерпілу та перешкод у реалізації її процесуальних прав.

Стосовно правовідносин, які виникли між ОСОБА_1 та органом досудового розслідування, суд встановив таке.

Частиною другою ст. 19 Конституції України встановлено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У теоретичному аспекті «належна правова процедура» це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя. До гарантій, які у своїй сукупності формують належну правову процедуру, відносяться право на судовий захист, право на ефективне розслідування; право на швидкий суд; право на публічний суд; право на неупереджений суд; право на суд неупереджених присяжних; право на змагальний процес; презумпція невинуватості; право не свідчити проти себе; право на допит в суді свідків обвинувачення; право на допомогу адвоката під час судового розгляду; право бути вислуханим; право не піддаватися двічі покаранню за один й той самий злочин; право на безпосередній процес; право на безперервний процес; право на оскарження.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Застосування належної правової процедури у кримінальному провадженні це встановлені кримінальним процесуальним законодавством способи реалізації норм кримінального процесуального права, що забезпечують досягнення цілей правового регулювання кримінальних процесуальних відносин у сфері порядку досудового розслідування та судового розгляду. Воно означає не лише те, що всі дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону, адже в такому випадку це завдання розчиняється в приписах засади законності. Такі дії мають виникати із наявних повноважень і перебувати в адекватному співвідношенні з конкретним процесуальним завданням, яке виникає в певний момент досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження. Таке адекватне співвідношення приводить до принципу пропорційності.

Належна правова процедура має застосування як під час судового розгляду, так і на стадії досудового розслідування.

Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд.

Частиною 1 ст. 303 КПК України передбачено, які рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора підлягають оскарженню під час досудового провадження.

Так, відповідно до п.1., ч.1. ст.303 КПК визначено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора: бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Наведені в позові обставини, свідчать про те, що ОСОБА_1 помилково звернулась до суду в порядку цивільного судочинства, тоді як належною правовою процедурою, яка б в повній мірі гарантувала належну реалізацію прав малолітньої ОСОБА_4 у кримінальному провадженні №0000075 є звернення зі скаргою до слідчого судді в порядку, передбаченому главою 26 КПК України.

Суд підкреслює, що визначення правильної юрисдикційності того чи іншого спору має важливе значення. Адже Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що кожен має право на суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення ЄСПЛ від 29 квітня 1988 року у справі «Белілос проти Швейцарії»); юрисдикцію суду має визначати закон (доповідь Європейської комісії від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії»).

Відповідно до п.1, ч.1 статті 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене, вважаю за необхідне відмовити у відкритті провадження у справі у відповідності до п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України, оскільки заява ОСОБА_1 , яка є законним представником малолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За змістом ч. 4 ст. 186, п. 7 ч. 1 ст. 353 ЦПК України ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі може бути оскаржено. У разі скасування цієї ухвали позовна заява вважається поданою в день первісного звернення до суду.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 186, 258-261, 353-355 ЦПК України, суддя,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , яка є законним представником малолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 до Запорізької окружної прокуратури, приватного нотаріуса Котляр Анни Ігорівни,органу опіки Новомиколаївської селищної ради, відділення №2 Вільнянського РУП ГУНП в Запорізькій області про захист прав малолітньої дитини, встановлення порушення обов`язків органами влади та відшкодування моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала, що постановлена поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її отримання.

Суддя: М.В. Антоненко