ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/753/24
Провадження №2/477/301/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року Жовтневий районний суд Миколаївської області, у м.Миколаєві, в складі:

головуючого судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судових засідань Клюсевич-Шараповою Н.М.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3

про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на житловий будинок і земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2024 року позивачка звернулася до суду із позовом до вказаних відповідачів, в якому просила визнати дійсним укладений між ними договір купівлі-продажу від 22 лютого 1999 року, за яким вона купила житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, та земельну ділянку, площею 0,25 га, виділену для його будівництвf та обслуговування, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування цьому вказувала, що в 1998 році домовилася із відповідачами про купівлю будинку та земельної ділянки, які вони отримали у спадщину. Вони дозволили їй проживати в ньому та здійснювати обслуговування і вона сплатила їм аванс в сумі 2500 грн. Після того як вони здійснили повне оформлення спадщини, то в лютому 1999 року вона передала їй всю суму за купівлю будинку та ділянки про що вони склали розписку від 22 лютого того року.

Проте, до цього часу договір укладений не був, тому, вказуючи, що між ними були домовлено всі умови договору і він виконаний, але відповідачі ухиляються від укладення нотаріального договору, тому, посилаючись на положення ст. 220 ЦК Української РСР 1963 року, просила позов задовольнити.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, про його час та місце повідомлена належним чином, надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, а позов задовольнити.

Відповідачі до судового засідання не з`явилися, про його час та місце повідомлялися належним чином, будь-яких заяв, окрім раніше зазначеної, не подали.

Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Первісно будинок та земельна ділянка, площею 0,25 га, виділена для будівництва та обслуговування будинку за адресою: АДРЕСА_1 , належали ОСОБА_4 :

- будинок відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Бармашівською сільською радою народних депутатів від 28 травня 1996 року, зареєстрованого у той же день в Миколаївському бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номер 191;

- земельна ділянка відповідно до державного акту про право приватної власності на землю серії МК № 04113, виданого Бармашівською сільською радою народних депутатів 30 червня 1996 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів про право приватної власності на землю за номером 388.

Після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 спадщину прийняли та оформили за заповітом відповідачі: ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в рівних частках.

При цьому, між ними та позивачкою ОСОБА_1 була досягнута домовленість про купівлю-продаж вказаних будинку та ділянки.

На виконання домовленості власники дозволили проживати їй в будинку та користуватися ним, а вона передала їм у листопаді 1998 року в рахунок його вартості аванс в сумі 500 доларів США, що було еквівалентно 2500 грн.

В подальшому, 22 лютого 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - з одного боку, та ОСОБА_6 - з іншого, був укладений та підписаний простий письмовий договір купівлі-продажу будинку та ділянки.

Відповідно до умов договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продали, а ОСОБА_1 купила житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, площею 0,25 га, за цією ж адресою, виділену для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Згідно з п.п. 3-6 договору ціна договору склала 1000 доларів США, що в еквіваленті було 5000 грн.

При цьому, в договорі зазначено, що продавці зобов`язуються підготувати всі необхідні документи для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу.

Крім того, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 склали письмову розписку, відповідно до якої вони підтвердили, що в листопаді 1998 року отримали від ОСОБА_1 500 доларів США, що було еквівалентно 2500 грн, а 22 лютого 1999 року іншу частину коштів 500 доларів США (2500 грн).

В той же час, до цього часу договір в нотаріальному порядку не посвідчений, проте з кінця 1998 початку 1999 року і до цього часу позивачка володіє та користується будинком та земельною ділянкою, виділеною для його обслуговування, але для належного володіння та можливості розпорядження цим нерухомим майном вона не має можливості, так як для реєстрації права власності на нерухомість потрібно щоб договір купівлі-продажу був укладений в письмовій формі та посвідчений нотаріально. Вона намагалася звернутися для цього до продавців, але позитивної відповіді не отримала, до того ж за цей час суттєво змінилося законодавство щодо перереєстрації права власності на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на той час (час укладення договору 1999 року), за договором купівлі-продажу житлового будинку продавець зобов`язаний передати майно у власність покупця, а останній зобов`язаний прийняти майно та сплатити за нього обумовлену грошову суму.

Право власності на майно, придбане за таким договором настає відповідно до ст. 128 того ж кодексу з часу передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підтвердження угоди між сторонами був підписаний в простій письмові формі договір купівлі-продажу 1999 року, який наданий суду, а також розписка, якою підтверджено отримання всієї суми за договором.

Позивачка сплатила власниці вартість будинку і отримала його у користування та володіння.

В той же час, нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна не відбулося, що не дає можливості ОСОБА_1 зареєструвати своє право власності на житловий будинок та належним чином володіти та користуватися ним або ж розпорядитися.

Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення договору, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином.

Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України).

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу). Однак сама по собі відсутність такої технічної реєстрації не впливала на момент виникнення права власності на дійсність договору за вимогами ЦК України 1963 року.

Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього.

Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору вбачається, що його сторони узгодили всі суттєві умови угоди, в тому числі й ціну, а потім виконали зобов`язання за ним, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку та визнання за позивачкою права власності на нього.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (стаття 16 ЦК України).

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 першого протоколу до конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Виходячи із цих положень закону, з врахуванням підстав для визнання за позивачкою ОСОБА_1 права власності на будинок, та враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинків, споруд, що також вказано в пункті 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц, суд вважає наявними підстави для визнання за нею права власності на земельну ділянку, площею 0,25 га, виділену для будівництва будинку та його експлуатації.

Щодо місця знаходження об`єктів нерухомості, то слід відмітити, що постановою Верховної Ради України № 1377-VIII від 19 травня 2016 року «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський і с. Бармашове перейменоване на с. Білозірка, а вподальшому це село в складі Первомайської селищної ради Вітовського району Миколаївської області, разом увійшла до складу Миколаївського району Миколаївської області, а Вітовський район ліквідовано, згідно постанови Верховної ради України № 807-IX від 17 липня 2020 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати дійсним договір, укладений 22 лютого 1999 року між продавцями ОСОБА_7 і ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_1 , за яким остання купила будинок з господарськими та побутовими спорудами, та земельну ділянку, площею 0.25 га, виділену для його будівництва та обслуговування, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 0,25 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який первісно належала на праві власності ОСОБА_4 відповідно до державного акту про право приватної власності на землю серії МК № 04113, виданого Бармашівською сільською радою народних депутатів 30 червня 1996 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів про право приватної власності на землю за номером 388.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Жовтневий районний суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Р.В. Козаченко