Провадження № 22-ц/812/1061/25

П О С Т А Н О В А

іменем України

30 червня 2025 року м. Миколаїв

справа № 487/8730/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Тищук Н.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 06 травня 2025 року під головуванням судді Лагоди А.А. в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту судового рішення не зазначена, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (далі ТУ ДБР) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Позивач зазначав, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 листопада 2022 року у справі №487/2528/21 його позов до ТУ ДБР про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволений в повному обсязі, а саме, скасований наказ № 213ос від 29 грудня 2020 року про його звільнення з посади інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР, поновлено його на посаді з 30 грудня 2020 року та стягнуто з ТУ ДБР на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 600147,70 грн, яка визначена без утримання сум податків та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до наказу відповідача №2-ОС від 08 січня 2024 року наказ №213ос від 29 грудня 2020 року «Про звільнення» скасовано та поновлено його з 30 грудня 2020 року на посаді начальника інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві.

Оскільки вказане рішення суду від 07 листопада 2022 року по справі 487/2528/21 у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді з 30 грудня 2020 року підлягало негайному виконанню, проте виконано відповідачем тільки 08 січня 2024 року, час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відповідно до статті 236 КЗпП України становить 305 робочих днів з 08 листопада 2022 року (наступний день після ухваленого рішення у справі №487/2528/21) по 08 січня 2024 року (дата винесення наказу про поновлення).

Правовою основою позову позивач вказує ст.ст.19, 43 Конституції України, ст.ст.236, 237-1 КЗпП України, ст.23 ЦК України, ст.27 Закону України «Про оплату праці», Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року, численними висновками Верховного Суду.

Зазначає, що звертається з позовом до суду в межах строку, встановленого частиною 1, 2 статті 233 КЗпП, оскільки повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні ним не отримано, а дізнався лише 19 вересня 2024 року (день проведення розрахунку).

Окремо зазначає, що неправомірними діями відповідача йому спричинена моральна шкода, яку він оцінює у 20000 грн, оскільки незаконне звільнення порушило його звичайне життя, позбавило його права працювати та отримувати дохід в такий складний період, що значно погіршило його фінансовий стан, призвело до погіршення стану здоров`я та моральних страждань через неможливість домогтися виконання судового рішення, ухваленого на його користь.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника за час затримки з 08 листопада 2022 року по 08 січня 2024 року у сумі 389457,55 грн, а також 20000 грн моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 травня 2025 року позов ОСОБА_1 до ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду залишений без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з огляду на прецедентну практику Європейського суду з прав людини щодо застосування пункту 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в аспекті «права на суд», тлумачення статті 233 КЗпП України, висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку, що початок перебігу строку звернення особи для захисту порушених законних прав та інтересів у сфері трудових правовідносин, слід обчислювати від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про обставини порушення її прав.

Вирішуючи питання про застосування строків, встановлених статтею 233 КЗпП України, судом встановлено, що у даному випадку початок перебігу тримісячного строку звернення до суду для позивача розпочався, щонайменше з 10 січня 2024 року, а саме, дати виконання по платіжним інструкціям № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 від 08 січня 2024 року на виконання наказу № 4-ОС від 08 січня 2024 року (про звільнення з посади), а саме повного розрахунку з позивачем за фактично відпрацьований час та компенсації по відпусткам.

Станом на день надходження позову до суду через систему «Електронний суд» 04 жовтня 2024 року закінчився, передбачений частиною 2 статті 233 КЗпП України, тримісячний строк з дня одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Позивачем не заявлялось клопотання про поновлення строків позовної давності та не надано доказів того, що він не мав реальної можливості звернутися з даним позовом у межах строку, визначеного законом, а тому суд дійшов висновку про відмову в задоволені позовних вимог, у зв`язку з пропуском строку звернення позивачем до суду за захистом свого порушеного права при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника.

При цьому суд зазначив, що за результатами розгляду справи було встановлено про наявність підстав для задоволення позовних вимог по суті спору, проте, у зв`язку із пропуском строку на звернення до суду з відповідним позовом, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з пропуском строку позовної давності, що є самостійної підставою для відмови у позові.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, рішення суду мотивоване тим, що позивач не навів належними та допустимими доказами погіршення його фінансового стану з моменту незаконного звільнення, не вказав свої джерела фінансових надходжень та витрат для власного існування.

Крім того, позивач вказуючи про незаконне його звільнення, пов`язує це з наслідками погіршення стану здоров`я та моральних страждань через неможливість домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, що є саме по собі суперечливим аргументом бо в цій справі розглядаються майнові вимоги позивача саме пов`язані з затримкою виконання судового рішення про поновлення на роботі, а до цього було захищено в судовому порядку трудові права ОСОБА_1 .

Доказів з боку ОСОБА_1 щодо наполегливих дій і вимог до відповідача з виконання судового рішення від 07 листопада 2022 року у встановленому порядку матеріали справи не містять. Суд не вбачає, що позивач за встановлених у справі обставин зазнав втрат нематеріального характеру.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність вказаного рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначав, що у постановах Верховного Суду, зокрема, у постанові від 14 грудня 2022 у справі №501/4019/21-ц, від 18 серпня 2022 року у справі №560/7496/20 зроблений чіткий висновок, що позов про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду може бути подано незалежно від часу, що минув після винесення рішення. Строк у 3 місяці, передбачений КЗпП, не застосовується до такого роду вимог.

Апелянт зазначає, що в обґрунтування своїх доводів в оскаржуваному рішенні суд посилається на постанову ВСУ від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, яка не є релевантною до спірних правовідносин. Ця постанова стосувалася іншої категорії спорів зокрема вимог про поновлення на роботі, а не відповідальності за невиконання судового рішення. Отже, застосування даної постанови є юридично необґрунтованим та свідчить про неправильне тлумачення судом норм права.

На думку апелянта, суд безпідставно обмежив право особи на доступ до правосуддя, формально визначивши початок перебігу строку з моменту видання наказу, хоча фактичне виконання рішення суду відбулося лише 18 серпня 2024 року.

Вважає, що судом першої інстанції також не враховані правові позиції ЄСПЛ, згідно з якими: «Довге невиконання судового рішення є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожному право на справедливий суд». Відсутність виконання рішення протягом тривалого часу є порушенням прав позивача, що повинно бути враховано при визначенні обсягу компенсації.

Суд не врахував документально підтверджені звернення позивача до відповідача та його дії, спрямовані на виконання рішення суду, що свідчить про активну правову позицію позивача та безпідставно дійшов висновку про зловживання правом з боку позивача, не маючи належних доказів, водночас відповідач визнав факт затримки виконання судового рішення.

ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам завдання моральної шкоди, зокрема, тривалому періоду без стабільного доходу, нервовому напруженню, необхідності звернення до суду та очікування справедливості понад рік, що суперечить принципам справедливого розгляду справи.

Апелянт посилається на те, що суд звузив тлумачення моральної шкоди, вимагаючи доказів глибини страждань і причинно-наслідкового зв`язку, хоча достатньо факту протиправних дій (затримка поновлення, порушення трудових гарантій), які презюмують моральні страждання, що підтверджується численною судовою практикою Верховного Суду - помилкове тлумачення природи моральної шкоди.

Суд не оцінив обставин відсутності добровільного виконання рішення. Позивач вказував, що звертався до відповідача з вимогами про виконання рішення, однак жодних дій не вчинено. Це демонструє зневажливе ставлення відповідача до прав працівника та є незаконною бездіяльністю, яка сама по собі є підставою для відшкодування моральної шкоди (стаття 23 ЦК України, стаття 237-1 КЗпП).

Узагальненні доводи інших учасників справи

На вказану апеляційну скаргу від відповідача надійшов відзив, в якому ТУ ДБР, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Представник ТУ ДБР зазначала, що з наказом № 2-ОС від 08 січня 2024 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді інспектора сектору матеріально- технічного забезпечення ТУ ДБР у м. Миколаєві з 30 грудня 2020 року, ОСОБА_1 ознайомився 08 січня 2024 року особисто, про що свідчить його підпис. В цей же день 08 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до ТУ ДБР у м. Миколаєві з заявою про звільнення за угодою сторін та на підставі наказу № 4-ОС від 08 січня 2024 року його звільнено з посади інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР у м. Миколаєві, виплачена грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку та проведено розрахунок за фактично відпрацьований час під час звільнення, що підтверджується платіжними інструкціями № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 від 08 січня 2024 року.

Під час ознайомлення з вказаним наказом ОСОБА_1 вказав, що станом на 08 січня 2024 року на лікарняному, у відпустці та відрядженні не перебуває. Крім того, 18 вересня 2024 року ТУ ДБР у м. Миколаєві на виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 листопада 2022 року у справі № 487/2528/21, перерахував ОСОБА_1 461 532,75 грн в рахунок компенсації заробітку за час вимушеного прогулу. Водночас, не зважаючи на відсутність жодних перепон для захисту своїх прав за умови належного ознайомлення, як з наказом про поновлення на посаді, так і з наказом про звільнення, ОСОБА_1 з позовом про стягнення з ТУ ДБР у м. Миколаєві середнього заробітку за час затримки виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 листопада 2022 року у справі № 487/2528/21, на підставі статті 236 КЗпП України, звернувся лише 04 жовтня 2024 року.

Зазначає, що вирішуючи питання про застосування строків, встановлених статтею 233 КЗпП України, судом першої інстанції правомірно встановлено, що у даному випадку початок перебігу тримісячного строку звернення до суду для позивача розпочався, щонайменше з 10 січня 2024 року, а саме дати виконання по платіжним інструкціям № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 від 08 січня 2024 року на виконання наказу № 4-ОС від 08 січня 2024 року (про звільнення з посади), а саме повного розрахунку з позивачем за фактично відпрацьований час та компенсації по відпусткам. Таким чином станом на день надходження позову до суду через систему «Електронний суд» 04 жовтня 2024 року закінчився передбачений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк на звернення з позовом до суду. Всупереч зазначеним положенням закону, позивачем не заявлялось клопотання про поновлення строків позовної давності та не надано доказів того, що він не мав реальної можливості звернутися з даним позовом у межах строку, визначеного законом, а тому суд прийшов до вірного висновку про відмову в задоволені позовних вимог, у зв`язку з пропуском строку звернення позивачем до суду за захистом свого порушеного права при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника.

Зазначає, що виходячи з обставин справи, що розглядається, а також враховуючи неподання ОСОБА_1 доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди та належного обґрунтування її розміру, визнання протиправним звільнення позивача та поновлення його на роботі відповідно до рішення Заводського районного суду м. Миколаєва у справі № 487/2528/21, є достатньою і справедливою сатисфакцією.

В судове засідання апеляційного суду позивач не з`явився. Як видно з реєстру підтверджень про отримання документів з «Електронного суду» учасником справи, документ в електронній формі «Судова повістка-повідомлення» була надіслана позивачу ОСОБА_1 в його Електронний кабінет Електронного суду 13 червня 2025 року (а.с.241-зворот). Клопотань про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходило, а тому його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого.

2. Мотивувальна частина

Обставини справи

Судом першої інстанції встановлено, що Заводським районним судом м. Миколаєва 07 листопада 2022 року у справі №487/2528/21 задоволено позов ОСОБА_1 до ТУ ДБР про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивача поновлено на посаді з 30 грудня 2020 року та стягнуто з ТУ ДБР на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 600 147,70 грн.

Наказом відповідача №2-ОС від 08 січня 2024 року ОСОБА_1 поновлено з 30 грудня 2020 року на посаді начальника інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР.

Позиція апеляційного суду

Предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Частиною сьомою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Як зазначалось вище, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва про поновлення позивача на роботі від 07 листопада 2022 року фактично було виконано відповідачем 8 січня 2024 року.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15.

У зв`язку із викладеним, встановивши, що наказ про поновлення позивача на роботі було видано роботодавцем 8 січня 2024 року, а позивач звернувся до суду лише 4 жовтня 2024 року, тобто з пропуском строку, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України, не порушивши питання про поновлення пропущеного строку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду.

В апеляційній сказі заявник стверджував, що суд першої інстанції не урахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19.

Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц зазначено, «Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі».

Разом з тим, такі доводи заявника є необґрунтованими, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, встановлено різні фактичні обставини.

Так, у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19) зроблено висновок, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, тому строк пред`явлення до суду цієї вимоги обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Цей висновок зроблено з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) за позовом про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, компенсації за втрату частини заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у якій надавалась оцінка правовій природі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що урегульований у статті 117 КЗпП України, та зроблено висновок, що цей середній заробіток не є заробітною платою, тому строк звернення до суду з такою вимогою становить три місяці. Проте правова природа середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України відмінна від правової природи середнього заробітку за час вимушеного прогулу передбаченого статтею 235 КЗпП України при поновленні найманого працівника на роботі, та є заробітною платою, і пред`явлення вимог про таке стягнення не обмежується відповідно до статті 233 КЗпП України тримісячним строком звернення, тому їх ототожнення є помилковим, а постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) не є релевантною до правовідносин зі стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Тому висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у цій постанові, Верховного Суду України, викладеним у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 362/7105/15-ц (провадження № 6-1395цс16) та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеним в постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 620/3884/18 (провадження № К/9901/10912/19), від 05 вересня 2019 року у справі № 813/1247/17 (провадження № К/9901/49937/18), від 30 жовтня 2018 року у справі № 826/12721/17 (провадження № К/9901/37996/18). Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19) задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі, що передбачений частиною другою статті 235 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці. Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Підстав для відступ від правових висновків, викладених у зазначених постановах Верховного Суду України та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду не вбачається».

Отже, в постанові, на яку посилався апелянт, Верховний Суд не робив висновків про строки звернення до суду за позовами про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Апеляційний суду відхиляє посилання апеляційної скарги на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 14 грудня 2022 року у справі № 501/4019/21-ц та від 18 серпня 2022 року у справі № 560/7496/20, так як судова практика щодо строку звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі сформована Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, в зазначеній вище постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15.

В постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 932/9029/23 (провадження № 61-16072 св 23) зазначено, «що цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками Об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див.: постанови Верховного Суду: від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17, від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02, від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20, провадження № 61-9003св21).

Тобто правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного, мають перевагу над висновками колегії суддів, тому саме вони підлягають застосуванню.

Указане узгоджується з правовими висновками, викладеними в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 09 серпня 2019 року у справі № 910/12968/17 (провадження № 12-120гс19) та в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 квітня 2021 року у справі № 910/11131/19 (пункт 9.27)».

Щодо моральної шкоди

Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач посилався на те, що незаконне звільнення порушило його звичайне життя, позбавило його права працювати та отримувати дохід в такий складний період, що значно погіршило його фінансовий стан, призвело до погіршення стану здоров`я та моральних страждань через неможливість домогтися виконання судового рішення, ухваленого на його користь.

Відмовляючи в задоволенні таких вимог, суд першої інстанції зазначив:

-трудові права ОСОБА_1 щодо незаконного звільнення були захищені рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 листопада 2022 року у справі №487/2528/21, яким позивача поновлено на посаді з 30 грудня 2020 року та стягнуто з ТУ ДБР на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 600 147,70 грн;

-позивач не навів належними та допустимими доказами погіршення його фінансового стану з моменту незаконного звільнення, не вказав свої джерела фінансових надходжень та витрат для власного існування;

-позивач, вказуючи про незаконне його звільнення, пов`язує це з наслідками погіршення стану здоров`я та моральних страждань через неможливість домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, що є саме по собі суперечливим аргументом, бо в цій справі розглядаються майнові вимоги позивача саме пов`язані з затримкою виконання судового рішення про поновлення на роботі. До цього трудові права ОСОБА_1 було захищено в судовому порядку;

-матеріали справи не містять доказів щодо наполегливих дій і вимог ОСОБА_1 до відповідача з виконання судового рішення від 07 листопада 2022 року.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Поняття моральної шкоди визначено у частині 2 статті 23 ЦК України, згідно з якою моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленумом Верховного Суду України від 32 березня 1995 року №4 (із змінами і доповненнями від 25 травня 2001 року № 5) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд у таких спорах повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу що позивається із таким позовом.

Такий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 815/6107/17 та від 04 березня 2020 року у справі № 815/2215/15.

Відтак, апеляційний суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено факту завдання моральних страждань та душевних переживань, наявність втрат немайнового та майнового характеру, що настали у зв`язку з неправомірними діями відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що порушення трудових прав саме по собі є підставою для моральної сатисфакції, навіть без додаткових доказів глибини страждань, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що суперечать наведеним вище висновкам Верховного Суду.

Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 12 вересня 2022 року у справі № 161/10384/20 апеляційний суд не приймає до уваги, тому що в Єдиному державному реєстрі судових рішень по справі № 161/10384/20 розміщено лише ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 липня 2020 року про тимчасовий доступ до речей і документів.

Згідно з частиною 3 статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення суду підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 травня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за правилами, передбаченими статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
СуддіН.О. Тищук

Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складене 04 липня 2025 року.