Дата документу 24.06.2025 Справа № 337/1415/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/1415/25 Головуючий у 1-й інстанції Кучерук І.Г.
провадження № 22-ц/807/1270/25 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 р. м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Полякова О.З.,

секретар Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» , боржник ОСОБА_1 , про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за надані телекомунікаційні послуги,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Волошина Євгенія В`ячеславівна, на ухвалу Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 20 травня 2025 року в частині відмови у поверненні судового збору та витрат на правничу допомогу,

ВСТАНОВИВ:

Судовим наказом від 25 березня 2025 року стягнуто на користь ПАТ «ВФ Україна» з ОСОБА_1 заборгованість за надані телекомунікаційні послуги в розмірі 2289,69 грн. та судовий збір в розмірі 302,80 грн.

15.05.2025 ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Волошина Є.В., звернулася до суду із заявою про скасування судового наказу, посилаючись на наявність спору про право, пропуск заявником строку позовної давності. Крім того, просила стягнути на користь ОСОБА_1 з ПрАТ «ВФ Україна» судовий збір, сплачений за подання заяви про скасування судового наказу у розмірі 151, 40 грн., а також витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 2 000 грн.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2025 року частково задоволено заяву ОСОБА_1

Судовий наказ Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2025 року за заявою Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані телекомунікаційні послуги в розмірі 2289,69 грн. та судового збору в розмірі 302,80 грн. скасовано.

Відмовлено ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Волошина Є.В., у стягненні з ПАТ «ВФ Україна» на її користь судового збору, сплаченого за подання заяви про скасування судового наказу, у розмірі 151,40 грн., та витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 2 000 грн.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду в частині відмови у поверненні судового збору та витрат на правничу допомогу, ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Волошина Є.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати в частині відмови в покладенні на заявника судового збору та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з заявника судовий збір, сплачений за подання заяви про скасування судового наказу та на правову допомогу. Вважає, що оскільки ЦПК не передбачено покладення судових витрат на заявника в разі скасування судового наказу.

У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24.10.2008 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Оскільки ухвала Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2025 року оскаржується тільки в частині відмови у поверненні судового збору та стягнення витрат на правничу допомогу, то вказана ухвала суду не переглядається апеляційним судом в частині залишення позову без розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

Учасники справи до суду апеляційної інстанції не з`явились, повідомлялись про дату, місце та час розгляду справу.

Ураховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Згідно положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю, доповідача по справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення із заявника сплаченого ОСОБА_1 судового збору за подання заяви про скасування судового наказу та витрат на правову допомгу, суд виходив з того, що положеннями статті 141 ЦПК України передбачено розподіл судових витрат між сторонами при розгляді справ позовного провадження. Натомість, положення розділу ІІ ЦПК України, який регулює розгляд справ в порядку наказного провадження, не містять у собі норми щодо розподілу витрат за подання заяви про скасування судового наказу. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви. Інших положень ні ЦПК України, ні спеціальний Закон України «Про судовий збір» щодо вирішення питання про повернення заявнику сплаченого судового збору не містить. За таких обстави суд прийшов до висновку, що судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання заяви про скасування судового наказу залишаються за заявником.

З вказаним висновком колегія суддів не погоджується.

З матеріалів справи видно, що 15 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася з заявою до суду, в якій просила скасувати судовий наказ по справі № 337/1415/25, виданий 25 березня 2025 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВФ Україна» заборгованість за надані телекомунікаційні послуги у розмірі 2289,69 грн.

Крім того, просила вирішити питання про розподіл судових витрат, які складаються з судового збору у розмірі 151,40 грн. та витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 2000 грн.

Відповідно до матеріалів справи заявниця отримала копію судового наказу 30.04.2025 року, що підтверджується поштовим трекінгом.

Відповідно до частини другої статті 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування.

Як зазначив суд першої інстанції, згідно із частиною третьою статті 171 ЦПК України у разі відсутності підстав для повернення заяви про скасування судового наказу, суддя не пізніше двох днів після її подання постановляє ухвалу про скасування судового наказу, в якій роз`яснює заявнику (стягувачу) його право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження. В ухвалі про скасування судового наказу суд за клопотанням боржника вирішує питання про поворот виконання судового наказу в порядку, встановленому статтею 444 цього Кодексу.

Виходячи з зазначених положень закону, суд першої інстанції зробив висновок про те, що законодавцем визначені процесуальні дії суду, які можуть мати місце разом зі скасуванням судового наказу поворот виконання судового наказу, а відтак не передбачено стягнення будь яких витрат боржника ( судових витрат ), пов`язаних зі скасуванням судового наказу.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що наявність заяви про скасування судового наказу свідчить про незгоду боржника з цим наказом, а отже, про наявність спору, а відтак справа може бути розглянута в позовному провадженні.

Натомість судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у стягненні судових витрат.

За положеннями ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу ( пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України).

За змістом положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до змісту п.п. 4-2 п. 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду заяви про скасування судового наказу ставка судового збору становить 0,05 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Матеріалами справи підтверджується сплата ОСОБА_1 судового збору за подання заяви про скасування судового наказу у розмірі 151,40 грн, необхідність сплати якого передбачена пунктом 1 частини 5 статті 170 ЦПК України.

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 9 статті 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). За вищенаведеного, колегія суддів вважає можливим застосування до даних правовідносин аналогії статті 141 ЦПК України.

А тому у випадку ухвалення судового рішення на користь особи, яка звертається із відповідною заявою, має наслідком або повернення сплаченого судового збору або стягнення його з протилежної сторони.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги те, що судом задоволено заяву ОСОБА_3 про скасування судового наказу та судовий наказ скасовано, судовий збір за подання такої заяви мав би бути стягнутий з Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» що не було враховано судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали.

З зазначеного, суд зробив висновок про те, що судові витрати на правничу допомогу також підлягають розподілу тільки за результатами остаточного розгляду справи.

ЦПК України не містить визначеного порядку розподілу судових витрат між учасниками наказного провадження, зокрема, не містить норми, відповідно до якої у випадку скасування судового наказу на заявника, за судовим наказом, покладався би обов`язок відшкодування боржнику судового збору.

Разом з тим, судова колегія вважає, що понесення боржником витрат на заперечення проти судового наказу є складовою судового захисту.

Відмова у стягненні таких витрат, обумовлених виключно зверненням кредитора до суду, суперечитиме встановленому у ст. 19 ЦПК принципу верховенства права, фактично позбавляє боржника можливості компенсувати такі витрати.

Так, наразі спору між тими ж сторонами в позовному провадженні немає, а відтак остаточне врегулювання або вирішення спору у судовому порядку неможливе.

Судова колегія враховує також ту обставину, що регулювання судових витрат належить до розд. I «Загальнi положення» ЦПК, а тому поширюється на всi категорії цивiльних справ, у тому числi на наказне провадження.

Таким чином, законодавство необхідно тлумачити системно, а отже, вважати, що компенсація судових витрат у наказному провадженні не суперечить закону.

Витрати на правову допомогу також належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Виходячи з цього можна зробити висновок про те, що в наказному провадженні витрати на сплату судового збору та правову допомогу за умови достатньої обґрунтованості їх розміру, повинні стягуватися з боржника або кредитора в залежності від наслідків розгляду справи.

Колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції, який відмовляючи в стягненні судових витрат послався на те, що нормами ЦПК України не передбачено розподілу судових витрат у наказному провадженні.

А тому постановлена районним судом ухвала в цій частині не може залишатися в силі та підлягає до скасування.

Стаття 374 ЦПК України містить норму, яка визначає перелік повноважень суду апеляційної інстанції. Так, відповідно до змісту частини першої цієї статті суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення; 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; 6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції тощо.

Тлумачення частини першої статті 374 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості скасовувати ухвалу, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі та направляти справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. У кожному випадку суд апеляційної інстанції повинен перевіряти чи перешкоджає ухвала суду першої інстанції подальшому провадженню у справі.

Стаття 379 ЦПК України передбачає підстави для скасування ухвали суду з направленням справи для продовження розгляду справи, що означає, що розгляд справи не було завершено, а ухвала, якою такий розгляд завершено, не відповідає нормам процесуального права та розгляд справи потрібно продовжити по суті.

Враховуючи вищенаведене, положення частини першої статті 381 ЦПК України,апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Волошина Євгенія В`ячеславівна задовольнити.

Ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2025 року в частині відмови в задоволенні заяви про розподіл судових витрат скасувати.

Постановити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» на користь ОСОБА_2 151,40 грн. судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та вирати на правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст постанови складено 25 червня 2025 року.

Головуюча І.В. Кочеткова

Судді М.С.Гончар

О.З. Поляков