Справа № 452/499/25
Провадження № 2-др/455/5/25
УХВАЛА

02 липня 2025 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Івасенко С.М.,

секретар судового засідання Бобельської Н.М.,

учасники справи- не з`явилися

розглянувши заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

05.02.2025 року представник ОСОБА_2 , адвокат Бойко А.С., звернувся до Самбірського міськрайонного суду Львівської області із позовом до ОСОБА_3 (надалі заявниця) про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 22 травня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за позикою в сумі 60 000,00 (шістдесят тисяч гривень 00 копійок) грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 проценти за користування позикою в сумі 42 000,00 (сорок дві тисячі гривень 00 копійок) грн. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави 1019,86 ( одну тисячу дев`ятнатнадцять гривень 86 коп.) грн судового збору.

Під час судових дебатів 22 травня 2025 року представник заявниці, адвокат Герасимовська Н.М., зробила заяву про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, докази на підтвердження розміру яких, надасть додатково.

27 травня 2025 року заявниця через електронний суд подала заяву про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат.

Суд не розглядав цю заяву по суті та ухвалою від 29 травня 2025 року залишив без розгляду, оскільки виявив процесуальні порушення при її подані до суду.

20 червня 2025 року заявниця повторно звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення.

В судове засідання, призначене на 02 липня 2025 року, сторони та їх представники не з`явилися, були повідомлені про місце, дату та час судового засідання через електронний суд, причин неявки не повідомили, їх участь не є обов`язковою.

Оскільки в судове засідання не з`явилися всі учасники справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється.

Проаналізувавши заяву про ухвалення додаткового рішення та долучені до неї документи, матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

01 квітня 2025 року суд отримав відзив на позовну заяву від 28.03.2025 року, в п. 3 прохальної частини якого зазначено про стягнення судових витрат.

01 квітня 2025 року суд, крім відзиву, отримав копії договору про надання правничої допомоги від 25.03.2025 року, квитанції до прибуткового касового ордера №б/н від 25.03.2025 року, акта здачі-прийняття наданих послуг від 25.03.2025 року. Підтвердження що докази понесення судових витрат були скеровані позивачу та її представнику не було. Лист за № 122 зазначений як з оголошеною цінністю без опису вкладення, що унеможливлювало встановити факт скерування доказів понесення витрат на правову допомогу іншій стороні, а тому такі документи на підставі ч. 9 ст. 83 ЦПК України суд не міг брати до уваги при ухвалені судового рішення 22 травня 2025 року та здійснювати розподіл витрат на професійну правничу допомогу.

20 червня 2025 року ( вх. № 5517/25 від 23.06.2025 року) відповідачка звернулася із заявою про ухвалення додаткового рішення. До заяви додала копії договору про надання правничої допомоги від 25.03.2025 року, платіжної інструкції № 1.109686219.1 від 25.03.2025 року, платіжної інструкції № 2..1 від 12.05.2025 року, договору про надання правничої допомоги від 12.05.2025 року з ЕЦП. Надала підтвердження скерування цієї заяви з доказами понесення судових витрат позивачці та її представникові.

Питання розподілу судових витрат, подачі заяв про їх стягнення та ухвалення додаткового рішення регулюються ЦПК України, зокрема ст. 141, 246 та 270 ЦПК України.

У цій справі до закінчення судових дебатів ні відповідачка, ні її представниця не надали доказів понесення судових витрат з дотриманням вимог ч. 9 ст. 83 ЦПК України, тому у суду при ухвалені рішення 22 травня 2025 року не було підстав для розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Водночас суд розподілив судові витрати у виді судового збору.

У п. 7.24-7.26 постанови Великої Палати Верховного Суду по справі № 911/3312/21 від 05 липня 2023 року зазначено, що аналіз положень статті 244 ГПК України та статті 270 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою, ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й первісне судове рішення. Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати, складовою частиною яких є компенсація стороні витрат правничої допомоги. Також додаткове судове рішення може бути процесуальним засобом реалізації прав учасника справи, якщо воно ухвалюється за спеціальною заявою такого учасника, поданою з дотриманням відповідної процедури. Так, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України). Подібне право має сторона в господарському судочинства згідно з частиною першою статті 221 ГПК України.

Неповнота судового рішення може полягати в невирішеності деяких питань, що стояли перед судом. Однак, через незмінність судового рішення суд, який його ухвалив, не вправі при прийнятті додаткового рішення скасовувати чи змінити первісне рішення, проте він має право виправити деякі його недоліки, зокрема пов`язані з необхідністю розподілу судових витрат.

Частина перша статті 244 ГПК України (частина перша статті 270 ЦПК України) містить диспозитивну норму щодо права суду з власної ініціативи, або за заявою учасників справи ухвалити додаткове рішення. Винятком є розподіл судових витрат, який має ініціювати сторона з дотриманням правил статей 123-130, 221 ГПК України (статей 133 - 142, 246 ЦПК України).

Отже, ухвалення додаткового рішення в порядку ст. 270 ЦПК України це процесуальний інструмент, покликаний виправити недоліки судового рішення, прийнятого по суті спору.

У цій справі, при ухвалені рішення 22 травня 2025 року, суд не допустив процесуальних недоліків, пов`язаних з розподілом судових витрат.

Як вже зазначено вищедодаткове судове рішення може бути процесуальним засобом реалізації прав учасника справи, якщо воно ухвалюється за спеціальною заявою такого учасника, поданою з дотриманням відповідної процедури, передбаченої ст. 246 ЦПК України.

А тому суд тлумачить зміст заяви від 23.06.2025 року з доданими документами як супровідну заяву до доказів понесення судових витрат, поданої в порядку абз. 3 ч.8 ст. 141, 246 ЦПК України. На користь такого тлумачення свідчить те, що представник заявниці, адвокат Герасимовська Н.М., під час судових дебатів зробила усну заяву про подання доказів витрат на професійну правничу допомогу в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

У цьому випадку відповідачка або її представники мали подати докази понесення судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду ( абз. 2 ч. 8 ст. 141 ЦПК України). У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду ( абз. 3 ч.8 ст. 141 ЦПК України).

Рішення суду ухвалено 22 травня 2025 року. Усну заяву про стягнення витрат на правничу допомогу представниця заявниці зробила 22 травня 2025 року до закінчення судових дебатів. Докази про понесені судові витрати, подані з дотриманням ч. 9 ст. 83 ЦПК України, заявниця надала 20 червня 2025 року.

Верховний Суд, аналізуючи застосування частини восьмої статті 141 та статті 246 ЦПК України, виснував про те, що неподання стороною доказів у підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду ( постанова по справі № 161/5317/18 від 29 червня 2022 року ).

У цій справі норма абз. 3 ч.8 ст. 141 ЦПК України про необхідність подання доказів, які підтверджують розмір витрат на професійну правничу допомогу, протягом преклюзивного строку, 5 днів, заявницею не дотримана, що відповідно до останнього речення вказаної норми є підставою для залишення такої заяви без розгляду. Такий висновок суду відповідає висновкам, викладених Великою Палатою в п. 58 постанови по справі № 755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року.

За таких обставин, заява ОСОБА_3 від 26.06.2025 року, яка по суті є дубляжем усної заяви її представниці про розподіл судових витрат від 22 травня 2025 року, зробленої до закінчення судових дебатів, підлягаєзалишенню без розгляду.

Керуючись статтями 141, 246 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду до Львівського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не були вручені удень її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повна ухвала складена та підписана суддею 02 липня 2025 року .

Суддя С.М. Івасенко