Справа № 538/1679/24
Провадження № 2/538/74/25
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 червня 2025 року м. Лохвиця
Лохвицький районний суд Полтавської області у складі головуючого судді Цімботи Л.Г., за участю секретаря судового засідання Криворучко В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лохвиця цивільну справу за позовом Миргородської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Департаменту культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації, Полтавської обласної військової адміністрації до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, третя особа Комунальне підприємство "Центр охорони та досліджень пам`яток археології" Полтавської обласної ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою та пам`яткою археології,
в с т а н о в и в:
Ухвалою судді від 02.09.2024 накладено арешт на земельну ділянку та заборонено вчиняти дії (а.с.162-163).
Ухвалою судді від 04.09.2024 провадження у вказаній справі відкрито та ухвалено розглядати її за правилами загального позовного провадження.
25.09.2024 на адресу суду представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області надіслав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача (а.с.194-212).
30.09.2024 від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Ступніка С.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити (а.с.218-229).
28.10.2024 від Миргородської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Департаменту культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації, Полтавської обласної військової адміністрації надійшли відповіді на відзиви, в яких вказано, що аргументи відповідачів, наведені у відзивах не грунтуються на законі та не підтверджуються жодними доказами, а тому не можуть бути прийняті судом (а.с. 28-54).
08.11.2024 від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Ступніка С.В. надійшло заперечення на відповідь на відзив (а.с.64-74).
Ухвалою суду від 07.04.2025 підготовче провадження у вказаній справі було закрито, і справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.207).
Прокурор у судовому засіданні позов підтримала, суду пояснила обставини, викладені в ньому.
Позивачі Департамент культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації та Полтавська обласна військова адміністрація явку представників в судове засідання не забезпечили, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронного документа.
Відповідач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Ступнік С.В. в судове засідання 26.06.2025 р. не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується відповідно повідомленням про отримання поштового відправлення (судової повістки) та довідкою про доставку електронного документа.
Представник Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області в судовому засіданні вимоги позову не визнала, з підстав викладених у відповіді на відзив.
Представник третьої особи КП "Центр охорони та досліджень пам`яток археології" Полтавської обласної ради в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у письмових поясненнях, зазначив, що землі історико-культурного призначення належать виключно державі, а відтак законно набути право власності на спірну ділянку не могла жодна юридична чи фізична особа, у тому числі й відповідач ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 05.05.2025 було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Ступніка С.В. про залишення позовної заяви без руху (Т. 2 а.с. 224)
Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що відповідно до облікової картки об`єкта культурної спадщини, складеної 02.07.2012 Департаментом культурної спадщини та культурних цінностей Міністерства культури України, «Поселення Шкадрети І» знаходиться за 0,25-0,35 км на північний схід північ від північної околиці села. Поселення розмішене на правому березі безіменного струмка - правої притоки річки Бодаква (басейн лівого берега р. Сула, річкова система р. Дніпра), загаченого дамбами у кількох місцях, у тому числі, - і біля поселення. Поселення багатошарове, різночасове (різнокультурне). Рештки поселення зафіксовані за поширенням підйомних матеріалів на поверхні. Вони трапляються на площі 120 х120 м (приблизно 1,44 га у проекті землевідведення з розпаюванням навколишньої території, за поселенням зарезервовано 1,49 га орних угідь) (т. 1 а.с.26-31).
Відповідно до наказу Міністерства культури України від 27.03.2013 № 228, згідно з переліком, викладеним у додатку № 3 до вказаного наказу, порядковий номер 51, охоронний номер - 4714-Пл, розташована с. Шкадрети, за 0,25 -0,35 км на північний схід-північ від північної околиці села, пам`ятка археології місцевого значення «Поселення Шкадрети І» (друга чверть другого тисячоліття до н.е., друга чверть першого тисячоліття н.е.), яку занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення (т. 1 а.с.24-25).
27.04.2020 на підставі договору № 2020-79 ФОП ОСОБА_2 розроблений проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Вирішальненської сільської ради Лохвицького району Полтавської області за межами населених пунктів. Згідно пояснювальної записки вказаного проекту вбачається, що на земельній ділянці, яка планується до відведення ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства на території Вирішальненської сільської ради Лохвицького району Полтавської області площею 2,0000 га, грунтовий покрив представлений грунтами агрогруп 53д, площею 2,0000 га. Запроектована земельна ділянка не відноситься до земель природно заповідного фонду, іншого природоохоронного призначення, історико культурного призначення та оздоровчого призначення.
Із висновку про розгляд документації із землеустрою, який 07.07.2020 складений експертом державної експертизи ОСОБА_3 за № 9243/82-20, та який міститься у вказаному проекті землеустрою, замовником якого є ОСОБА_1 , а підставою розроблення - наказ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 27.03.2020 № 8750- СГ, встановлено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Вирішальненської сільської ради Лохвицького району Полтавської області за межами населених пунктів погоджується; зауваження та пропозиції до документації із землеустрою відсутні; вказаний проект відповідає земельному законодавству та прийнятим відповідно до нього нормативно правовим актам (т. 1 а.с.32-82).
Наведені факти свідчать, що між сторонами виникли земельні правовідносини, які регулюються такими правовими нормами.
За ст. 54 Конституції України, культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.
Зобов`язання України щодо охорони культурної спадщини врегульовано такими міжнародними договорами: Конвенцією про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини вiд 16.11.1972, Міжнародною хартією ООН з охорони й реставрації нерухомих пам`яток і визначних місць вiд 31.03.1964, Рекомендацією ООН про збереження та сучасну роль історичних ансамблів від 26.11.1976, Міжнародною хартією ООН про охорону історичних міст (Вашингтонська хартія) від 01.01.1987, Європейською конвенцією про охорону археологічної спадщини від 16.11.1992.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1 Європейської конвенції про охорону археологічної спадщини, ратифікованої Законом України від 10.12.2003 № 1369-IV, метою цієї (переглянутої) Конвенції є охорона археологічної спадщини як джерела європейської колективної пам`яті та засобу історичних і наукових досліджень. З цією метою складовими частинами археологічної спадщини вважаються всі матеріальні залишки та об`єкти, а також будь-які інші сліди існування людства у минулих епохах: збереження і вивчення яких допомагає з`ясувати розвиток історії людства та його зв`язок з природним середовищем; головними джерелами отримання інформації відносно яких є розкопки або знахідки й інші методи дослідження історії людства та середовища, що його оточує; які знаходяться у будь-якому місці, що перебуває під юрисдикцією Сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 53 Земельного кодексу України до земель історико - культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.
Згідно з ч. 1 ст. 54 Земельного кодексу України землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
Відповідно до п. «г» ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико - культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка культурної спадщини це об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Також у ст. 1 цього Закону чітко визначено, що об`єкт культурної спадщини це визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.
Пам`ятки культурної спадщини за видами поділяються на археологічні, історичні, об`єкти монументального мистецтва, об`єкти архітектури, об`єкти містобудування, об`єкти садово-паркового мистецтва, ландшафтні, об`єкти науки і техніки.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону археологічної спадщини» археологічна спадщина України це сукупність об`єктів археологічної спадщини, що перебувають під охороною держави, та пов`язані з ними території, а також рухомі культурні цінності (археологічні предмети), що походять з об`єктів археологічної спадщини.
Згідно з ч. 3 ст. 54 ЗК України землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
Законом України «Про охорону культурної спадщини» конкретно визначено, які саме землі історико-культурного призначення мають особливу цінність та перебувають виключно в державній власності.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 згаданого Закону археологічним об`єктом є рештки життєдіяльності людини (нерухомі об`єкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації.
Згідно з ч. ч. 1, 2, 6 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. Землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології поля давніх битв.
Виходячи з принципу використання земельних ділянок за цільовим призначенням (ст. 96 ЗК України), землі, на яких розташовані пам`ятки археології, не можуть використовуватись для цілей, не передбачених для відповідної категорії земель історико-культурного призначення, а також із порушенням відповідного режиму охорони.
Положеннями ст. 14-1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що територія пам`ятки - це територія, історично і топографічно пов`язана з розпланувально-просторовою еволюцією пам`ятки, для якої визначається спеціальний охоронний режим її використання з метою збереження цілісності пам`ятки.
Межі та режими використання території пам`ятки визначаються науково-проектною документацією, що складається за результатами проведених досліджень.
Рішення про затвердження науково-проектної документації з визначення меж і режимів використання території пам`ятки приймається органом охорони культурної спадщини Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями - щодо територій пам`яток місцевого значення.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 116 ЗК України (в редакції, чинній станом на 26.04.2021) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до норм ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 84 ЗК України передбачено, що до земель державної власності належать усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до їх повноважень, визначених ст. 122 ЗК України.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами історико-культурного призначення, що мають особливу наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Указом Президента України від 24.02.2022 №68/2022 «Про утворення військових адміністрацій», на виконання Закону України «Про правовий режим воєнного стану» для здійснення керівництва у сфері забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку утворено Полтавську обласну військову адміністрацію. У зв`язку з утворенням військових адміністрацій, обласні, Київська міська державні адміністрації та голови цих адміністрацій набувають статусу відповідних військових адміністрацій та начальників цих військових адміністрацій.

Відповідно до вимог п. «г» ч. 1 ст. 150 ЗК України до особливо цінних земель відносяться, зокрема, землі історико-культурного призначення.

Отже, за ч. 5 ст. 122, ч. 6 ст. 149 ЗК України, повноваження на розпорядження землями історико-культурного призначення державної форми власності на момент виникнення спірних правовідносин належали Полтавській обласній державній адміністрації.

Відповідно до положень ст. ст. 14, 19 Конституції України право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ЗК України (зокрема ст. ст. 43, 53, 58), що неодноразово відображено й у правозастосовній практиці Верховного Суду, у передбачених законом випадках наявність режимоутворюючого об`єкта на земельній ділянці визначає її правовий статус та цільове призначення, яке нерозривно пов`язане з таким об`єктом.

У постанові від 13.11.2019 у справі № 728/1905/16-ц Верховний Суд зазначив, що невключення відомостей до Державного земельного кадастру про належність конкретної земельної ділянки до земель історико-культурного призначення, про обмеження у використанні земельної ділянки саме для такої категорії земель не є підставою для невіднесення спірної земельної ділянки до такої категорії.

При цьому Верховний Суд у постанові від 31.07.2019 у справі

№ 813/4701/16 зазначив, що неприведення ... радою цільового призначення земельної ділянки у відповідність до дійсного призначення не впливає на правовий режим цієї земельної ділянки, оскільки за законом такий правовий режим пов`язаний із фактом знаходження на ній об`єкта, а не з рішенням органу місцевого самоврядування.

Вказане свідчить, що імперативна вказівка в законі на віднесення земель до певної категорії, у силу їх природних характеристик чи наявності режимоутворюючих об`єктів, обмежує коло можливого цільового використання таких земель при формуванні за їх рахунок земельних ділянок, зважаючи на правове регулювання використання та обігу земель відповідної категорії.

Як свідчать фактичні обставини та підтверджено відповідними доказами, на спірній земельній ділянці знаходиться пам`ятка археології. З огляду на вимоги ст. ст. 53, 55 ЗК України ці землі імперативно можуть бути віднесені виключно до категорії історико-культурного призначення.

За ст. 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки це допустимі напрями використання земельної ділянки відповідно до встановлених законом вимог щодо використання земель відповідної категорії та визначеного виду цільового призначення.

Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Велика Палата Верховного Суду у своїх висновках звертає увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, від 25.01.2022 у справі № 143/591/20).

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За вимогами ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України, ч. 2 ст. 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Разом з цим, негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч. 1 ст. 11 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Отже, за загальним правилом, цивільні права, зокрема право власності, виникають із правомірних, а не протиправних дій.

Враховуючи, що Полтавською обласною держаною адміністрацією не приймалось рішення щодо розпорядження спірною земельною ділянкою пам`ятки «Поселення Шкадрети І» право власності держави на цю землю не припинилося і до ОСОБА_1 не перейшло.

Таким чином, зайняття земельної ділянки історико-культурного призначення з порушенням вимог ЗК України та Закону України «Про охорону культурної спадщини» треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави.

За положеннями ст. ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Таким чином, землі історико-культурного призначення не могли передаватись для потреб сільськогосподарського виробництва, а затвердження проєкту землеустрою та відведення їх у приватну власність для ведення особистого селянського господарства свідчить про порушення вимог законодавства при здійсненні землеустрою та визначенні цільового призначення спірних земель.

За таких обставин, визначаючи цільове призначення спірної земельної ділянки, ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, не будучи розпорядником спірних земель, не могло визначати цільове призначення спірної ділянки та, з огляду на наявність режимоутворюючих об`єктів пам`ятки археології, протиправно віднесло ділянку до категорії земель сільськогосподарського призначення.

З огляду на зазначене та враховуючи вищевказані положення законодавства суд вважає обгрунтованою позовну вимогу про зобов`язання відповідача повернути на користь держави спірну земельну ділянку .

З цих же підстав підлягає задоволенню і позовна вимога про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.

Згідно з ч. 3 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою: особи, якій надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи; власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи; органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності).

Частиною 6 ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки.

У ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» вказано, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Ураховуючи викладене, для забезпечення реальної та безперешкодної можливості державі реалізувати всі правомочності власника щодо спірних земель необхідно усунути перешкоди в користуванні ними шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки як земель сільськогосподарського призначення з припиненням права власності за ОСОБА_1 на цю ділянку, відомості про що містяться в Державному земельному кадастрі.

Тому і в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, то ця вимога задоволенню не підлягає враховуючи положення ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з якою: «У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними».

З огляду на те, що позовна вимога про скасування наказу ГУ Держгеокадастру в Полтавській області від 26.04.2021 № 3154-СГ підлягає задоволенню, а сам наказ - скасуванню, то в задоволенні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку слід відмовити.

Приймаючи таке рішення суд виходить і з того, що в судовому засіданні встановлено, що незначна частина спірної земельної ділянки не відноситься до земель історико-культурного призначення .

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

На думку суду, такий спосіб вирішення спору буде достатнім для відновлення порушених прав позивача.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позов задоволено частково, з відповідачів слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме з кожного по 4542 грн судового збору, сплаченого за пред`явлення цього позову, та по 1135 грн 50 коп - за заяву про його забезпечення.

Керуючись ст.ст. 13, 18, 81, 83, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Позов Миргородської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Департаменту культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації, Полтавської обласної військової адміністрації до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, третя особа Комунальне підприємство "Центр охорони та досліджень пам`яток археології" Полтавської обласної ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою та пам`яткою археології задовольнити частково.

Усунути перешкоди власнику - державі в особі Полтавської обласної військової адміністрації у користуванні та розпорядженні землями історико- культурного призначення, а також в особі Департамента культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації у користуванні та розпорядженні пам`яткою археології місцевого значення «Поселення Шкадрети І».

Визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 26.04.2021 № 3154 - СГ шодо затвердження проекту землеустрою та надання у власність земельної ділянки із кадастровим номером :00:002:0245 із цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства».

Зобов`язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) повернути на користь держави в особі Полтавської обласної війської адміністрації земельну ділянку площею 1,3414 га, на якій знаходиться пам`ятка археології місцевого значення - «Поселення Шкадрети І» з охоронним номером 4714-Пл, та яка входить в межі земельної ділянки з кадастровим номером :00:002:0245, площею 2 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 226, номер відомостей про речове право 42008459.

Скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :00:002:0245, площею 2 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 226, номер відомостей про речове право 42008459 із припиненням речових прав щодо неї.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (, вул. Затишна, 23 м. Полтава, 36039) на користь Полтавської обласної прокуратури (36000, м. Полтава, вул. 1100 річчя Полтави, 7, р/р UA 0006160, банк ДКСУ м. Київ, , код класифікації видатків бюджету - 2800) з кожного по 4542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві) грн судового збору, сплаченого за пред`явлення цього позову, та по 1135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) грн 50 коп - за заяву про його забезпечення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку передбаченому п.15.5) Перехідних положень ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Лохвицького

районного суду Людмила ЦІМБОТА