Справа № 165/4538/24 Головуючий у 1 інстанції: Гайворонський О. В.
Провадження № 22-ц/802/494/25 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою її представником ОСОБА_1 , на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 17 лютого 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 18 жовтня 2002 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. В шлюбі вони придбали 29 вересня 2005 року за спільні кошти квартиру АДРЕСА_1 , про що був укладений договір купівлі-продажу, зареєстрований у реєстрі за №1-41142. Покупцем у договорі вказана відповідачка, на її ім`я здійснено державну реєстрацію даного нерухомого майна. Враховуючи положення ст.70 СК України, просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідачки судові витрати по справі.

ОСОБА_3 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, який мотивований тим, що в провадженні Іваничівського районного суду перебуває цивільна справа про розірвання шлюбу між ними. Вказувала, що у шлюбі вони придбали за ціною 10 000 доларів США автомобіль марки «PEUGEOT 5008N», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску, об`єм двигуна 1699, номер кузова НОМЕР_2 . Цей транспортний засіб був зареєстрований на неї, але фактично перебував у володінні та користуванні ОСОБА_2 на підставі наданого нею доручення. У листопаді 2024 року вона дізналась, що зазначений автомобіль 22 серпня 2024 року було відчужено відповідачем. Зазначає, що з 2022 року вона проживає за кордоном, автомобіль був проданий ОСОБА_2 без її відома, він розпорядився коштами на власний розсуд. Вказує, що у договорі купівлі-продажу ціна транспортного засобу складає 49 250,00 грн, що не відповідає ринковій вартості автомобіля. Згідно із замовленим нею звітом, складеним суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_4 , ринкова вартість автомобіля складає 365 800,00 грн.

На підставі наведеного просила суд у порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля, загальний легковий, універсал «PEUGEOT 5008», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску, об`єм двигуна 1699, номер кузова НОМЕР_2 , в сумі 182 900,00 грн, а також стягнути з ОСОБА_2 понесені нею судові витрати по справі.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 17 лютого 2025 року первісний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 9 000 гривень понесених витрат за проведення оціночно-будівельної експертизи.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки автомобіля, загальний легковий, універсал «PEUGEOT 5008», 2014 року випуску, об`єм двигуна 1699 см куб., номер кузова НОМЕР_2 , сірого кольору, в сумі 182 900 гривень відмовлено повністю.

Не погодившись із даним рішенням суду в частині відмови у зустрічному позові, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення в оскаржуваній нею частині та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення зустрічного позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що незважаючи на численні доводи апелянта з приводу поділу спільного майна подружжя, а саме компенсації вартості автомобіля «PEUGEOT 5008», 2014 року випуску, який був придбаний під час шлюбу, а в подальшому був відчужений позивачем за первісним позовом, суд першої інстанції проігнорував будь-які докази апелянта, формально підійшов до покладених на нього повноважень, не встановив об`єктивну істину. Вважає, що суд не врахував, що відповідач за зустрічним позовом розпорядився належним подружжю транспортним засобом, не повідомивши про те, що така угода відбулась, а гроші, отримані від продажу даного транспортного засобу, використав на власні потреби. Зазначає, що підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову стало визнання судом першої інстанції неналежним та недопустимим доказом звіту про оцінку майна, враховуючи, що суб`єкт оціночної діяльності не є експертом, а звіт був складений з метою сплати судового збору. Такі висновки суду апелянт вважає помилковими, оскільки наданий звіт сертифікованого спеціаліста в галузі оціночної діяльності майна є належним та допустимим доказом про ринкову вартість спірного автомобіля. Отже, як для сплати судового збору, так і для компенсації вартості спірного майна необхідно визначати його дійсну ринкову вартість. Вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову порушує право позивача на справедливу сатисфакцію у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_1 підтримала вимоги апеляційної скарги, просила її задовольнити з викладених у ній підстав.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоч був належним чином повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи. 01.07.2025 до апеляційного суду надійшла письмова заява від представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 , в якій він просив розгляд справи проводити за відсутності сторони відповідача. Враховуючи наведене, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності ОСОБА_2 , що відповідає нормам ч.2 ст.372 ЦПК України.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки рішення суду в частині вирішення первісного позову не оскаржується апелянтом, тому апеляційним судом в цій частині рішення не переглядається та на предмет законності та обґрунтованості не перевіряється, відповідно до норм ч.1 ст.367 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга позивачки за зустрічним позовом підлягає частковому задоволенню, а рішення в цій частині зміні, виходячи з такого.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів дійсної вартості спірного автомобіля на момент розгляду судом справи. Також вважав, що звіт про оцінку вартості легкового універсала марки «PEUGEOT 5008», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1699 см3 D, номер кузова НОМЕР_2 , складений суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_4 , не може бути належним та допустимим доказом.

Проте, з такими висновками суду в цій частині судового рішення колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в оскаржуваній частині вказаним вимогам закону не в повній мірі відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 18 жовтня 2002 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 06 грудня 2024 року рішенням Іваничівського районного суду Волинської області (а.с.31, 130-131).

29 вересня 2005 року сторони, перебуваючи у шлюбі, придбали квартиру АДРЕСА_1 , уклавши договір купівлі-продажу, зареєстрований у реєстрі за №1-41142, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів від 30.09.2005, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.01.2006 та копією технічного паспорта на квартиру (а.с.21,22,33). Власником вказаного майна зазначена ОСОБА_3 .

Згідно із висновком експерта за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи №76/24 від 24.09.2024 вартість квартири складає 1 402 800,00 грн (а.с.6-16).

Також в період шлюбу сторонами придбано автомобіль марки «PEUGEOT 5008», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску, об`єм двигуна 1699, номер кузова НОМЕР_2 . Транспортний засіб був зареєстрований 05.07.2019 в ТСЦ 0744 на ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 (а.с.51).

Як видно із договору купівлі-продажу від 22.08.2024 та договору комісії від 21.08.2024, автомобіль марки «PEUGEOT 5008», реєстраційний номер НОМЕР_1 , відчужений ОСОБА_3 (а.с.53,55-57). Даний факт підтверджується також інформацією, наданою ТСЦ МВС №0741 (а.с.52).

Судом установлено, що в договорі комісії представником Комітента ОСОБА_3 зазначений ОСОБА_2 , підписи якого містяться у договорі та в акті технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер №8294/24/1/000184 від 21.08.2024 (а.с.53,54).

Разом з тим, відповідно до змісту довіреності від 29.08.2023, посвідченої приватним нотаріусом Володимирського районного нотаріального округу у Волинській області Асадуллаєвим О.Е. (номер в реєстрі 1428), ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_2 бути її представником, зокрема, при вирішенні питань, пов`язаних з експлуатацією, відчуженням транспортного засобу «PEUGEOT 5008», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску, об`єм двигуна 1699, номер кузова НОМЕР_2 , у зв`язку з чим ОСОБА_2 надано право, зокрема, продати вказаний вище автомобіль, укладати та підписувати від імені ОСОБА_3 договори щодо продажу (розпорядження) цього автомобіля, визначати на власний розсуд ціну та інші їх умови, одержувати грошові суми та розпоряджатися вказаними коштами. Довіреність видана строком на три роки та зберігає чинність до 29.08.2026 (а.с. 111).

В судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 підтвердила, що позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_3 дійсно було надано ОСОБА_2 зазначену довіреність, вказаний документ довірителем не відкликався.

Позивач у зустрічній позовній заяві зазначає, що відповідач здійснив відчуження автомобіля марки «PEUGEOT 5008N», реєстраційний номер НОМЕР_1 , без її згоди і відома та за ціною, яка не відповідає ринковій вартості такого майна. У зв`язку з цим нею було замовлено оцінку вартості вказаного автомобіля суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_4 .

Згідно зі звітом про оцінку вартості легкового універсала марки «PEUGEOT 5008», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1699 см3 D, номер кузова НОМЕР_2 , складеного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_4 , ринкова вартість вказаного транспортного засобу складає 365 800,00 грн (а.с.58-77).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Отже, суд правильно встановив, що автомобіль марки «PEUGEOT 5008», 2014 року випуску, придбаний під час шлюбу сторін, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя він був оформлений, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та частки у цьому майні дружини та чоловіка є рівними.

Разом з тим, частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Суди сформували чітку практику: якщо автомобіль об`єкт спільної сумісної власності, а згоду не отримано, можна вимагати компенсації. І не якоїсь умовної, а половини ринкової вартості автомобіля на момент розгляду справи. Так, у справі № 545/2396/20 Верховний Суд підтвердив: якщо майно продане без згоди другого з подружжя, враховується його ринкова вартість під час поділу майна, а не ціна в договорі.

Тобто, у випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Відповідні висновки були викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, від 20 грудня 2023 року у справі №127/21002/21, від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21.

Таким чином, з метою захисту порушеного права власності одного з подружжя при відчуженні іншим з подружжя спільного майна без отримання відповідної згоди, визначаючи розмір грошової компенсації частини вартості спірного майна, стягненню у вигляді компенсації підлягає дійсна (ринкова) вартість відчуженого майна або ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Апеляційний суд погоджується з доводами відповідача та його представника про те, що не слід брати до уваги вартість спірного транспортного засобу, зазначену в договорі купівлі-продажу транспортного засобу від 22.08.2024 року, яка становить 49250 грн, оскільки, як зазначається у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19, постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, від 04 жовтня 2023 року у справі №345/2224/20, у разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, слід визначити ринкову вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

В договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому суд не може взяти його до уваги, так як під час вирішення спору суд зобов`язаний врахувати дійсну його вартість.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1 -3 статті 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно із ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

Незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання.

Статтею 5 даного Закону встановлено, що суб`єктами оціночної діяльності є, зокрема, суб`єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб`єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону.

Оцінювачами можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які склали кваліфікаційний іспит та одержали кваліфікаційне свідоцтво оцінювача відповідно до вимог цього Закону (ст. 6 Закону).

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі №402/849/18, від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21.

Позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 вжила всіх можливих заходів для доведення дійсної вартості спірного автомобіля, тоді як інша сторона не спростувала визначений у висновку оцінювача розмір ринкової вартості спірного майна.

Отже, колегія суддів вважає помилковими висновки суду про відмову в зустрічному позові з підстав ненадання сторонами належних, допустимих та достовірних доказів дійсної вартості спірного автомобіля на момент розгляду судом справи, неналежності наданого позивачкою доказу на підтвердження ринкової вартості автомобіля з огляду на зазначення в ньому мети складення - для сплати судового збору.

Таким чином, колегія суддів не погоджується з наведеними судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні мотивами відмови у задоволенні зустрічного позову.

Встановлена судом обставина про наявність наведеної вище нотаріальної довіреності, виданої дружиною ОСОБА_3 своєму чоловікові ОСОБА_2 у 2023 році строком на три роки з правом користування та продажу від її імені спірного автомобіля спростовує твердження про те, що ОСОБА_2 відчужив це майно без її згоди.

Разом з тим, ОСОБА_2 у письмовому відзиві на зустрічну позовну заяву вказував, що вимушено відчужував автомобіль під час перебування у шлюбі з позивачкою у зв`язку із тим, що знаходився у скрутному матеріальному становищі через виявлені в нього серйозні захворювання та необхідності лікування, а тому вказував, що ці кошти витратив в інтересах сім`ї для забезпечення свого лікування. На підтвердження цих доводів ОСОБА_2 надав суду ряд відповідних медичних документів виписки із медичних карток та консультативних висновків спеціалістів-лікарів щодо його стану здоров`я та у зв`язку з неодноразовим проходженням стаціонарного лікування упродовж періоду 2023-2024 років. До матеріалів справи ОСОБА_2 також додано довідку до акта огляду МСЕК від 16.04.2024, з якої вбачається, що йому вперше встановлено другу групу інвалідності за загальним захворюванням строком до 01 травня 2026 року (а.с.30,35).

Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 06 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, яким позов задоволено, набуло законної сили 07 січня 2025 року. Отже, під час надання позивачкою довіреності на право продажу спірного автомобіля відповідачу та на час відчуження ним цього майна сторони перебували у шлюбі.

Оскільки витрати на лікування одного з подружжя, незалежно від того, хто саме їх здійснює, вважаються витратами в інтересах сім`ї, так як це пов`язано з тим, що здоров`я одного з подружжя впливає на добробут усієї родини, і лікування спрямоване на збереження або покращення цього здоров`я.

Разом з тим, той, хто відчужував майно, повинен довести, що він діяв виключно в інтересах сім`ї, оскільки частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тобто, якщо це потрібно на лікування члена родини і необхідні кошти, щоб компенсувати ці витрати.

Такі висновки витікають, зокрема і зі змісту норм ч.2 ст.1 та статті 95 СК України, якими визначено, що регулювання сімейних відносин здійснюється з метою побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, а дружина, чоловік взаємно зобов`язані брати участь у витратах, пов`язаних із хворобою або каліцтвом другого з подружжя.

Таким чином, ОСОБА_2 в суді спростовано доводи про відсутність згоди його дружини ОСОБА_3 на відчуження спірного автомобіля, оскільки наявна від її імені письмова нотаріально засвідчена довіреність на право продажу ним цього майна, визначення ціни на свій розсуд та отримання відповідних коштів. А на підтвердження використання коштів за відчужений автомобіль він надав суду докази про його тривале та неодноразове лікування, необхідність придбання та застосування відповідних лікарських засобів, що вважається здійсненим в інтересах сім`ї.

Отже, покликання ОСОБА_2 про те, що отримані від продажу автомобіля кошти були витрачені ним на власне лікування, тобто в інтересах сім`ї, фактично знайшли своє підтвердження.

Про такого ж змісту заперечення представника відповідача за зустрічним позовом, висловленим у судовому засіданні, судом зазначено також і в оскаржуваному рішенні, де вказано, що використання ОСОБА_2 не в інтересах сім`ї коштів від продажу транспортного засобу ним заперечується та іншою стороною не доведено, оскільки він їх витратив на своє лікування. Однак, суд не звернув увагу на вказані обставини та помилково взяв до уваги лише твердження щодо неналежність доказів про вартість відчуженого автомобіля.

Враховуючи викладені обставини та наведені норми закону, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про компенсацію вартості частини спірного транспортного засобу, однак не з тих мотивів, які наведені в оскаржуваному рішенні суду, а у зв`язку з тим, що відповідач за зустрічним позовом відчужив під час шлюбу спірний автомобіль за згодою іншого з подружжя, про що свідчить відповідна довіреність, однак кошти витратив на своє лікування, що слід вважати в інтересах сім`ї.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже, виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміну судового рішення в частині мотивації у відмові в зустрічному позові. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану її представником ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Мотивувальну частину рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 17 лютого 2025 року в цій справі в частині вирішення зустрічного позову змінити, виклавши її в редакції даної постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді