Справа № 489/9266/24
Провадження № 2/489/770/25
РІШЕННЯ

Іменем України

30 червня 2025 року м. Миколаїв

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Микульшиної Г.А.,

із секретарем судового засідання Тищенко Д.О.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

встановив:

В листопаді 2024 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Гришаєву Я.М. звернулась до суду з позовом до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом на частку кв. АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22.03.2002 за ОСОБА_2 визнано право власності на частку кв. АДРЕСА_1 . 08.05.2009 ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 (своїй двоюрідній сестрі по материнській лінії) частку кв. АДРЕСА_1 . 17.09.2013 Ленінським районним судом м. Миколаєва постановлено рішення, відповідно до якого вирішено встановити над недієздатною ОСОБА_2 опіку, призначивши її опікуном ОСОБА_1 , оскільки ще у 2000 році помер батько ОСОБА_2 , а у 2010 році померла її мати. ОСОБА_1 була найближчою родичкою ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 до часу своєї смерті проживала у Врадіївському психоневрологічному диспансері. ОСОБА_1 фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 , оскільки на момент відкриття спадщини проживала у спірній квартирі, робила поточні ремонти, сплачувала комунальні послуги. Оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом унеможливлюється відмовою нотаріусів приймати заву про прийняття спадщини, оскільки ОСОБА_1 і померла ОСОБА_2 не були близькими родичами. За життя ОСОБА_2 позивач піклувалась про неї, цікавилась її життям та здоров`ям, піклувалась нею, вважала членом своєї родини. Інші спадкоємці після смерті ОСОБА_2 відсутні.

Відповідно до ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.11.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено її розгляд у підготовчому судовому засіданні; витребувано у Другої миколаївської державної нотаріальної контори відомості про те, чи заводилась спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та чи було складено нею за життя заповіт.

Витребувані відомості надійшли на адресу суду 11.12.2024.

13.12.2024 від представника відповідача Миколаївської міської ради надійшли пояснення у справі, згідно яких він зазначає про те, що в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що вона фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 , проживаючи на момент відкриття спадщини у спірній квартирі, але на підтвердження факту спільного проживання позивач не надала доказів. Важливо, щоб докази в своїй сукупності давали змогу зробити висновок про факт спільного проживання осіб. Також у позові зазначається, що ОСОБА_1 була найближчою родичкою померлої ОСОБА_2 , однак документів на підтвердження даного факту не надано. Крім того представник відповідача звертає увагу на те, що підставою для звернення до суду у справах про спадщину є неможливість вирішити таке питання у нотаріальному порядку. Лише у випадках, коли нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальних дій особа може звернутись до суду.

22.01.2025 Ленінським районним судом м. Миколаєва постановлено ухвалу, відповідно до якої витребувано у ПН ММНО Банєвої С.Г. копію спадкової справи, заведеної за заявою позивача після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та копію постанови (роз`яснення) про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Відповідь про незавдення спадкової справи (ненадання відмов та роз`яснень) від ПН ММНО Банєвої С.Г. надійшла на адресу суду 19.02.2025.

Згідно ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.03.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Гришаєва Я.М. не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином. Представник позивача зареєстрована в «Електронному суді», направлена на адресу позивача судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання. При цьому від представника позивача ОСОБА_4 , яка приймала участь у розгляді справи у підготовчому судовому засіданні та просила закрити його та призначити справу до судового розгляду двічі 15.05.2025 та 30.06.2025 надійшли клопотання про відкладення розгляду справи. Перше клопотання, хоча в ньому навіть не були зазначені причини неприбуття сторони позивача у судове засідання, було задоволено судом. Вдруге представник позивача у клопотанні від 30.06.2025 просить суд відкласти розгляд справи у зв`язку із звернення позивача до Інгульського районного суду з позовом про встановлення факту родинних відносин між нею та померлою ОСОБА_5 , що є необхідним для правильного вирішення справи, що розглядається. При цьому жодних доказів такого звернення до суду не надає, в програмі Д-3, інші справи, де позивачем є ОСОБА_1 , відсутні.

Неприпустимість зловживання процесуальними правами як принцип цивільного судочинства, п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК, забезпечується гарантіями дотримання судом усіх інших основних засад (принципів) цивільного судочинства, визначених у ч. 3 ст. 2 ЦПК. Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 45 ЦПК). Суд з метою запобігання зловживанням справами активно забезпечує справедливий баланс використання учасниками процесу своїх прав і обов`язків, що не спростовує принцип змагальності сторін.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це роль національних судів - організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі «Шульга проти України», пункт 28, № 16652/04, від 02.12.2010) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі, є завданням саме державних органів (рішення Суду у справі «Мусієнко проти України», пункт 24, № 26976/06, від 20.01.2011).

Більш того, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки у судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Враховуючи викладене суд вважає, що причини неявки позивача та її представника в судові засідання є неповажними, тому відсутні підстави відповідно до ст. 223 ЦПК для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача Миколаївської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлений судом про розгляд справи належним чином, від нього 13.12.2024 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, встановив наступне.

Згідно архівних довідок Державного архіву Миколаївської області від 20.02.2013 в метричній книзі церкви Святого Духа хут. Водопой Херсонського повіту є актовий запис № 57 від 01.09.1913 про народження 31.08.1913 Ганни, а також актовий запис № 38 від 29.05.1916 про народження 24.05.1916 ОСОБА_6 , де вказані їх батьки: батько ОСОБА_7 , мати ОСОБА_8 (а.с. 69-71).

09.07.1970 ОСОБА_9 (позивач) уклала шлюб з ОСОБА_10 , після чого змінила прізвище на « ОСОБА_11 » (а.с. 65).

Відповідно до свідоцтва про одруження ОСОБА_12 16.07.1982 уклала шлюб з ОСОБА_13 , після чого змінила прізвище на « ОСОБА_14 » (а.с. 66).

В обґрунтування позовних вимог та посилаючись на викладені письмові докази ОСОБА_1 посилається на те, що її мати ОСОБА_15 є рідною сестрою ОСОБА_16 . При цьому позивач вказує на те, що ОСОБА_17 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 , яка, відповідно, є її двоюрідною племінницею.

Доказів на підтвердження вказаних обставин до матеріалів справи не долучено.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_18 (а.с. 19).

Згідно рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22.03.2002 по справі № 2-175/02 за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 (а.с. 12).

У відповідності до договору дарування від 08.05.2009, посвідченого ПН ММНО Горбуровим К.Є., ОСОБА_3 передала безоплатно у власність (подарувала) ОСОБА_1 частку кв. АДРЕСА_1 (а.с. 17-18).

Згідно свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 (а.с. 23).

Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.09.2013 по справі № 2-о/489/172/2013 встановлено опіку над недієздатною ОСОБА_2 , призначено ОСОБА_1 її опікуном (а.с. 9-10).

У відповідності до виписки з акта огляду МСЕК серії 10ААА № 303624 від 05.09.2011 ОСОБА_2 є інвалідом першої групи А безстроково, діагноз F- 73 (а.с. 16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла (а.с. 22). Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді належної їй на праві власності частку кв. АДРЕСА_1 .

Згідно довідки, виданої Виноградівським психоневрологічним інтернатом 31.01.2022, ОСОБА_2 , 1966 р.н., дійсно проживала та була зареєстрована у вказаному інтернаті за адресою: АДРЕСА_2 на повному державному утриманні з 07.01.1983 по 30.01.2022; знята з утримання та виписана в зв`язку зі смертю (а.с. 20).

Відповідно до інформаційної довідки зі спадкового реєстру від 04.12.2024, наданого на запит суду Другою Миколаївською державною нотаріальної конторою Миколаївської області, відомості про заведення спадкової справи після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 відсутні (а.с. 39, 40).

На виконання ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва про витребування доказів ПН ММНО Банєва С.Г. 13.02.2025 повідомила, що спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , нею не заводилась, постанова (роз`яснення) про відмову у вчиненні нотаріальної дії спадкоємцям ОСОБА_2 не виносилась (а.с. 58).

Враховуючи викладене, будь-яких доказів на підтвердження звернення позивача ОСОБА_1 до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 та наявності відмови нотаріуса у видачі їй свідоцтва про право на спадщину в матеріалах справи відсутні.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного правового регулювання.

Частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

У відповідності до ст. 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до положень частини другої статті 1220, частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини - дня смерті особи або дня, з якого вона оголошується померлою.

Разом із тим, згідно зі статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У відповідності до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до п. 4.9 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків.

Як вбачається з матеріалів справи, спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не заводилась.

Положеннями ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» встановлено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право відмовити у їх вчиненні. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Видача свідоцтва про право на спадщину належить до виключних повноважень органів нотаріату. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що позивач ОСОБА_1 не зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї двоюрідної племінниці ОСОБА_4 , - відповідно не отримувала відмови у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право на спадщину), що не дає можливість встановити обґрунтованість підстав такої відмови, позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно є передчасними і не підлягають задоволенню.

Крім того, позивач ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 .

Згідно положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У відповідності до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Всупереч вищезазначених положень діючого законодавства, позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що вона прийняла спадщину у встановлений ЦК України строк та порядку (не надано доказів, де саме на час відкриття спадщини були зареєстровані померла ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 ), вона не звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини протягом шести місяців після смерті спадкодавця.

Також ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів спільного проживання разом з ОСОБА_2 на час відкриття спадщини. Навпроти, долучено довідку з Виноградівського психоневрологічного інтернату, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 постійно проживала там до часу своєї смерті.

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При ухваленні рішення суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77-78, чч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Оцінивши надані докази в сукупності в взаємозв`язку, враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними і необґрунтованими та в їх задоволенні необхідно відмовити в повному обсязі.

Згідно положень ст. 141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позову відмовлено судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ;

відповідач: Миколаївська міська рада, , місцезнаходження: м. Миколаїв, Адміральська, 20.

Повний текст рішення суду складено 30.06.2025.

Суддя Г.А. Микульшина