Справа №: 398/5987/24
провадження №: 2/398/703/25
РІШЕННЯ

Іменем України

"10" липня 2025 р. м. Олександрія

Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі: головуючого судді Шинкаренко І.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» до ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ

ТОВ «Новий Колектор» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 7120,00 грн, а також понесені судові витрати. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що 01.03.2018 між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем було укладено кредитний договір № 010000439. Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у розмірі 4000,00 грн, з первинним строком користування 14 днів, зі сплатою процентів.

У подальшому 25.01.2022 року між ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ «Новий Колектор» укладено договір факторингу № 250122-2, відповідно до умов якого до ТОВ «Новий Колектор» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 010000439 від 01.03.2018 року.

ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, відповідач у свою чергу свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, внаслідок чого, утворилась заборгованість у розмірі 7120,00 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту у розмірі 4000,00 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 1120,00 грн, а також штраф у розмірі 2000,00 грн, чим порушуються права та інтереси позивача, а відтак позивач змушений звернутись до суду з даним позовом. Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн.

18.02.2025 року ухвалою судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, копія ухвали була направлена сторонам та відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав.

09 липня 2025 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подала додаткові письмові пояснення. Зазначила, що між ТОВ «СПОЖИВЧИЙЦЕНТР» та ОСОБА_1 01.03.2018 року укладено Кредитний договір (оферти) № 01.03.2018-010000439 (далі за текстом «Договір») шляхом підписання Заявки, що є не від`ємною частиною даного Договору. Згідно з пунктом 10.1 Договору, всі вимоги, які виникають при виконанні даного Договору або у зв`язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, окрім справ у спорах щодо захисту прав споживачів, підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду№007-2005 від 21.06.2005 р., видане Київським міським управлінням юстиції), згідно з регламентом третейського суду. 25 січня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ «Новий Колектор» укладено Договір факторингу №250122-2 (далі Договір факторингу) Згідно з Договором факторингу ТОВ «Споживчий центр» є Клієнтом, ТОВ «Новий Колектор» - фактором. Відповідно, що ТОВ «Новий колектор» з вимогами до ОСОБА_1 має звернутися до Третейського суду при Асоціації українських банків (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду № 007-2005 від 21.06.2005 р., видане Київським міським управлінням юстиції), згідно з регламентом третейського суду та умовами Договору. Відповідно дана справа не є підсудною Олександрійському міськрайонному суду Кіровоградської області, а має розглядатися в постійно діючому Третейському суді.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд дійшов наступних висновків.

01.03.2018 року ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «Споживчий центр» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала за допомогою електронного цифрового підпису Заявку, відповідно до якої підтверджує, що однозначно та безумовно приймає (акцептує) пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), невід`ємною частиною якої є заява до кредитного договору № 01.03.2018-010000439 від 01.03.2018, з яким попередньо уважно ознайомилася. За умовами заяви відповідач отримала кредит у розмірі 4000 грн. строком на 14 днів, зі сплатою процентів.

Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує, внаслідок чого фінансовою установою нарахована заборгованість, яка становить 7120,00 грн, з яких заборгованість по тілу кредиту 4000 грн, за відсотками 1120,00 грн, штраф 2000,00 грн.

Згідно з договором факторингу № 250122-2 від 21.01.2022 та додатку № 2 до договору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» відступило, а Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» набуло права грошової вимоги, зокрема і до кредитного договору 010000439 від 01.03.2018.

25.01.2022 року позивачем на адресу відповідача направлено повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором № 010000439 від 01.03.2018 відповідно договору факторингу № 250122-2 на загальну суму 7120,00 грн.

На підтвердження суми боргу позивачем надано до суду розрахунок заборгованості за наданим кредитом, який відповідачем не оспорюється.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти.

У силу ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від його виконання не допускається.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає передбачене ч. 1 ст. 509 ЦК України право кредитора вимагати їх повернення.

Натомість позичальник свої кредитні зобов`язання належним чином не виконував, в зв`язку з чим утворилась заборгованість в сумі 7200 грн.

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист (ст.ст. 3, 12, 13, 20 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44 ЦПК України).

Розпоряджаючись своїми цивільними та процесуальними правами на свій розсуд, свої заперечення щодо наявної кредитної заборгованості відповідач суду не подала, у письмових поясненнях визнала факт укладання кредитного договору та перехід права вимоги до позивача, не спростовула розрахунку та розміру боргу, не подала своїх доказів на заперечення відповідних доводів позивача. Отже, відповідачем не доведено відсутності вини у порушенні зобов`язання, не спростовано підстав позову.

В той же час твердження відповідача про порушення правил підсудності є помилковим на підставі наступного.

Згідно зі ст. 1 Закону України « Про судоустрій і статус суддів» судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом. Судову владу реалізовують професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні шляхом здійснення правосуддя в рамках відповідних судових процедур. Судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 вказаного закону систему судів загальної юрисдикції складають: місцеві суди; апеляційні суди; вищі спеціалізовані суди; Верховний Суд України.

Положеннями ч.1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається з позовної заяви, позивач звернувся до суду з урахуванням ст. 27 ЦПК України за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача.

Передбачена умовами кредитного договору № 01.03.2018-010000439 домовленість про передачу вимоги, що виникла при виконанні вказаного договору,постійно діючому Третейському суду при Асоціації українських банків є способом досудового врегулювання спору.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року №15-рп/2002 зазначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, суд засвідчує, що в даному випадку кредитор наділений можливістю реалізувати своє право на стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і шляхом безпосереднього звернення до суду з відповідним позовом.

Суд констатує, що в даному випадку позивач скористався своїм правом вимоги шляхом звернення з відповідним позовом до суду.

При цьому згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп/2002 (справа №1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Посилання відповідача на те, що позивачем не дотримано досудового порядку вирішення спору є необґрунтованим, оскільки кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак, їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Суд зазначає, що недотримання процедури досудового врегулювання спору, передбаченої законом, іншими нормативно-правовими актами чи договором, не позбавляє суб`єкта права на звернення до суду за вирішенням спору, а суд відповідно не має права відмовити у вирішенні такого спору, посилаючись на недотримання процедури його досудового врегулювання.

Отже, сторона, що постраждала, може завжди звернутися за вирішенням спору безпосередньо до суду, не дотримуючись жодної процедури його досудового врегулювання, за винятком випадків, коли обов`язковість дотримання процедури досудового врегулювання спору передбачено ратифікованим Україною міжнародним договором.

На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, суд дійшов висновку про те, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У відповідності до положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Водночас, в силу вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем додано договір про надання правової допомоги № 07-24 НК від 02.07.2024, звіт про виконану роботу, платіжну інструкція № 1100 про сплату ТОВ «Новий колектор» 4000,00 грн за послуги з надання правової допомоги за позовом до ОСОБА_1 на підставі договору № 07-24 НК.

Враховуючи викладене, суд вважає понесений позивачем розмір витрат на оплату послуг наданих адвокатом співмірним зі складністю справи та витраченим часом, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» (адреса місцезнаходження: місто Київ, вулиця Алмазова Генерала, буд. 13, оф. 601, ) заборгованість за кредитним договором № 01.03.2018-010000439 від 01.03.2018 у розмірі 7120 (сім тисяч сто двадцять) грн 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» (адреса місцезнаходження: 01133, місто Київ, Печерський район, вулиця Алмазова Генерала, буд. 13, оф. 601, код за ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі) грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 10 липня 2025 року.

Суддя І.П. Шинкаренко