ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 679/1822/24

Провадження № 22-ц/820/1270/25

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.,

секретар судового засідання Заворотна А. В.,

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 07 березня 2025 року (суддя Сопронюк О. В.) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права спільної часткової власності на квартиру.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року ОСОБА_3 , звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначав, що за договором купівлі-продажу від 01.12.2005 він, його мати ОСОБА_5 та вітчим ОСОБА_6 придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . На підставі нотаріально посвідченого договору від 08.01.2008 були визначені частки кожного із співвласників квартири по 1/3. Згідно з договором дарування від 05.02.2008 ОСОБА_6 подарував належну йому 1/3 частину квартири матері. На теперішній час він є власником 1/3 частини, а ОСОБА_5 власником 2/3 частин вказаної квартири. Квартира була придбана за кошти, отримані від продажу 01.12.2005 трикімнатної квартири, що належала йому, матері, сестрі ОСОБА_7 і її малолітньому сину ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.01.2003.

Розпорядитися належною йому 1/3 частиною квартири не може, оскільки відповідачка, з якою перебував у зареєстрованому шлюбі на час придбання квартири, не надає згоду. Їх шлюб розірвано 16.09.2010 і майнових спорів не було. 1/3 частину квартири придбав не за спільні кошти подружжя, а за особисті кошти від реалізації 1/4 частини приватизованої квартири. Фактично відбувся обмін квартирами, оскільки трикімнатну квартиру в них купили покупці, які продали їм свою двокімнатну квартиру. Частину коштів за частку у проданій квартирі отримала сестра, іншу частину використали на придбання спірної квартири. Їх з відповідачкою сім`я в квартирі ніколи не проживала, вони не проводили ремонтні роботи в ній.

Тому ОСОБА_3 просив визнати 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю.

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання права спільної часткової власності на квартиру. В обґрунтування вимог зазначала, що 25.09.2005 зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 , а тому квартира АДРЕСА_1 , яка була придбана 01.12.2005, є спільним майном подружжя.

Тому ОСОБА_1 просила визнати за нею право спільної часткової власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 13.01.2025 зустрічний позов об`єднано в одне провадження з первісним для спільного розгляду.

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 07 березня 2025 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_3 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові ОСОБА_3 . Посилається на незаконність рішення суду. Вважає, що воно ґрунтується на припущеннях. ОСОБА_3 не спростував презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане в період шлюбу і не довів, що 1/3 частина спірної квартири придбана за його особисті кошти.

У відзиві ОСОБА_3 , просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість її доводів. Вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_3 .

У засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав. Представник ОСОБА_3 її не визнав.

Сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлені відповідно до вимог ЦПК України.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно установив, що згідно з договором купівлі-продажу квартири від 01.12.2005, посвідченим приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Івтушком В. М., ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , яка діє від свого імені та як законний представник від імені малолітнього сина ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , продали, а ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 купили належну продавцям в рівних частках кожному, трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Продаж вчинено за 42700 гривень, які отримано продавцями від покупців до підписання цього договору.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 01.12.2005, посвідченого приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Івтушком В. М., ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 продали, а ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 купили двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 28500 гривень, які продавці отримали від покупців до підписання цього договору.

За змістом договору від 08.01.2008, посвідченого приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Івтушком В. М., ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 визначили рівні частки (по 1/3) в квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 05.02.2008, посвідченого приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Івтушком В. М., ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_5 прийняла в дар належну ОСОБА_6 1/3 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 16.09.2010 у справі № 2-802/10 розірвано шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_12 , зареєстрований 25.09.2005.

Між сторонами виник спір щодо права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя, є його особистою приватною власністю. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу з таких підстав.

Згідно зі статтею 60 СК України СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

На підставі статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

На підставі частини 1 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (частини 2 і 3 статті 372 ЦК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуто ними у період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно з частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведення ОСОБА_3 обставин придбання 01.12.2005 1/3 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1 за особисті кошти, отримані від продажу у цей же день 1/4 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , право власності на яку він набув у 2003 році.

Ці обставини підтверджуються копіями договорів купівлі-продажу та показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_13 .

Трикімнатна квартира була продана за 42700 грн. Відповідно частка позивача за первісним позовом (1/4) склала 10675 грн. Двокімнатна квартира була придбана за 28500 грн і частка ОСОБА_3 (1/3) склала 9500 грн.

Зазначені докази ОСОБА_1 не спростувала.

Придбання 1/3 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1 за спільні кошти подружжя не підтверджено доказами.

Не містить посилання на такі докази й апеляційна скарга.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу сторін не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до власної правової оцінки обставин справи і незгоди ОСОБА_1 з висновками суду першої інстанції по їх оцінці. Вони не впливають на законність рішення суду і не спростовують його висновок.

У зв`язку з наведеним слушними є аргументи ОСОБА_3 про придбання ним 1/3 частини квартири за особисті кошти, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 просить застосувати наслідки спливу позовної давності і відмовити в первісному позові.

Відповідно до частин 3 і 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Про застосування позовної давності відповідачка за первісним позовом до винесення місцевим судом рішення не заявляла.

Отже, підстав для вирішення заяви про застосування наслідків спливу позовної давності немає.

Порушення норм процесуального права, які б були підставою для скасування рішення, суд не допустив.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права, з додержанням норм процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 07 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 червня 2025 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта