Подільський районний суд міста Полтави
Справа № 553/601/22
Провадження № 2/553/174/2025
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15.07.2025м. Полтава

Подільський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Ткачука Ю.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Чоповди А.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представниці позивача Євтухової Т.Д. ,

відповідачки ОСОБА_3 ,

представниці відповідачки Панченко О.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в м. Полтаві, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Полтави із позовом до відповідачки ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення. Позовна заява мотивована тим, що йому на підставі договору дарування, укладеного 20 вересня 2008 року з ОСОБА_5 , належить на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Вказував, що з 16 жовтня 1999 року він перебував з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 11 червня 2021 року у справі № 553/900/21. Незважаючи на розірвання шлюбу, відповідачка у добровільному порядку не бажає знятися з місця реєстрації та виселитися із належного йому житла, чим перешкоджає користуватися та розпоряджатися його власністю. При цьому, відповідачка ОСОБА_3 має у спільній частковій власності інше житло, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 49,9 кв. м. Зазначав, що відповідачка не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не приймає, будинком не цікавиться та добровільно, незважаючи на його вимоги, не бажає залишити спірне житлове приміщення. Посилаючись на викладене, позивач ОСОБА_1 просив суд захистити його порушене право на користування та розпорядження майном шляхом виселення ОСОБА_3 зі спірного житлового будинку.

16.01.2023 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому адвокат Панченко О.О. просила залишити позов без задоволення та зазначила про невизнання позову відповідачкою. Заперечення проти позову обґрунтовані представником відповідача тим, що в провадженні Ленінського районного суду м. Полтави перебувала справа за цивільним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за наслідками розгляду якої позов було залишено без задоволення. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який наразі розірвано, мають двох спільних доньок - ОСОБА_6 , 2000 року народження, ОСОБА_7 , 2010 року народження. Відповідач вселилась у спірний будинок та була зареєстрована за згодою власника, проживає там понад 5 років. Молодша донька сторін є малолітньої дитиною, місце проживання якої у відповідності до вимог ст.160 СК України, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За посиланням представника відповідача не визначеність позивачем того, з ким і на яких умовах залишиться проживати їх спільна донька, вказує на порушення прав дитини. Посилаючись на судову практику просила врахувати, що сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє право користування займаним приміщенням, а при розгляді таких справ необхідно звернути уваги на баланс інтересів сторін спору. Вказує на недоведеність позивачем факту створення йому перешкод у користуванні та володінні майном, стверджує, що кошти на відшкодування витрат на комунальні послуги передавались відповідачем готівкою, однак після отримання чергового позову позивачу було надіслано офіційного листа з вимогою надати банківські реквізити для оплати комунальних послуг. Також прохає врахувати, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави було встановлено факт обладнання відповідачем у спірному будинку кімнати для проживання дитини, проведення у цій кімнаті ремонту, облаштування необхідними меблями. Щодо наявності у відповідача власного житла зазначає, що ОСОБА_3 належить лише 1/7 частка квартири, площею 49,9 кв.м., яка не зможе забезпечити нормальні умови проживання малолітньої доньки, а орендувати інше житло наразі можливість відсутня.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 13 жовтня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 24 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 13 жовтня 2023 року залишено без змін.

Додатковою постановою Полтавського апеляційного суду від 05 лютого 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 5000,00 грн на відшкодування витрат на правничу допомогу.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2024 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 13 жовтня 2023 року, постанова Полтавського апеляційного суду від 24 січня 2024 року та додаткова постанова Полтавського апеляційного суду від 05 лютого 2024 року скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Матеріали цивільної справи надійшли до Ленінського районного суду м. Полтави з Верховного суду 08.07.2024.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.07.2024, справа передана головуючому судді Ткачуку Ю.А.

Ухвалою від 09.07.2024 справа прийнята до провадження судді Ткачука Ю.А., у справі призначене підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 04.11.2024 задоволене клопотання представника позивача про поновлення процесуального строку на подання доказів, долучені до матеріалів справи докази згідно з додатком до клопотання.

Ухвалою суду від 04.11.2024 закрите підготовче провадження, справа призначена до розгляду по суті.

На підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» від 26 лютого 2025 року № 4273-IX, з 25.04.2025 змінене найменування Ленінського районного суду міста Полтави на Подільський районний суд міста Полтави.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити. Суду пояснив, що спірний будинок по АДРЕСА_1 належить йому на праві приватної власності на підставі договору дарування. У вказаному будинку він не проживає з 2021 року, після розлучення із відповідачкою, але повністю сплачує комунальні послуги та опікується дітьми. На даний час позивач проживає у двокімнатному орендованому будинку по АДРЕСА_1 , разом із іншою жінкою. У спірному будинку до цього часу проживає відповідачка та їх менша донька. Відповідачка за комунальні послуги не сплачує. Пропозиції щодо надання рахунку для сплати комунальних послуг від відповідачки він не отримував. Вважає, що якщо б відповідачка мала бажання, то вона самостійно сплачувала б половину комунальних послуг. Позивач спільним побутом із відповідачкою не пов`язаний, спільного господарства не веде. У спірному будинку буває кожний день, бо відвідує батька, який проживає у сусідньому будинку на АДРЕСА_1 , а потім допомагає молодшій донці готувати домашнє завдання після чого повертається в орендований будинок на АДРЕСА_1 шлях. Намагається з відповідачкою не пересікатися та не спілкуватися. Його дохід на місяць становить близько 6,5 тис. грн., з яких він сплачує аліменти на користь відповідачки на утримання молодшої доньки у розмірі 25%. Комунальні послуги за спірний будинок по АДРЕСА_1 становлять близько 3,5 тис. грн. на місяць. За орендований будинок по АДРЕСА_3 , він, разом із жінкою, з якою проживає, сплачують близько 5,0 тис. грн. на місяць, включаючи комунальні послуги. Договір оренди будинку по вул. Охтирський шлях укладений усно. У нього є бажання проживати з дітьми у власному будинку по АДРЕСА_1 , оскільки орендований ним будинок був пошкоджений внаслідок збройної агресії. Позивач намагається відновлювати орендований будинок за домовленістю із власником, у тому числі й за власні кошти, частково в рахунок орендної плати, оскільки треба десь жити. Іншого житла позивач не має. Враховуючи нинішні ціни на житло, знімати інше помешкання позивач можливості не має. Зазначив про своє бажання, щоб молодша донька залишилася проживати разом із ним, проте наполягає на тому, щоб відповідачка виїхала з будинку. Також зазначив, що відповідачка має інше житло по АДРЕСА_4 .

Представниця позивача - адвокат Євтухова Т.Д. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Надала суду пояснення аналогічні викладеним у позові.

Відповідачка ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Суду пояснила, що з позивачем спільно проживали 21 рік, мають двох спільних дітей. За час спільного проживання у спірний будинок були вкладені і її кошти, тому вона має право проживати у цьому будинку. Вона пропонувала, щоб позивач подарував спірний будинок дітям і тоді вона одразу б переїхала з молодшою донькою у будинок до її батьків на АДРЕСА_4 , де у неї є одна кімната. Але відповідач не погодився. Зазначила, що якщо вона з`їде зі спірного будинку, позивач приведе туди проживати іншу жінку і тоді її діти будинок не отримають. Вважає, що вона має право проживати у спірному будинку разом із молодшою донькою, оскільки дитині краще жити разом із рідною матір`ю, а не з якоюсь жінкою. Наразі молодша донька досягла 14 річного віку. Дитина навчається у школі № 21, після закінчення школи планує навчатися далі. Перешкоди у користуванні будинком вона позивачу не чинила. У спірному будинку знаходяться речі позивача, якими він користується. Позивач у спірному будинку не ночує, але часто перебуває у будинку у будні дні, а на вихідних майже цілий день. Комунальні послуги за спірний будинок вона спочатку сплачувала, а потім позивач сказав, що йому нічого від неї не потрібно. Тому вона перестала їх сплачувати. Надати докази сплати комунальних послуг вона не може. З іншою жінкою, з якою проживає позивач, відповідачка не знайома. Бачила, що машина позивача стоїть біля будинку на АДРЕСА_5, але з ким він там проживає - їй не відомо. Спільне господарство з позивачем вони не ведуть. Зазначила, що має на праві власності частину у батьківському будинку, у якому на даний час проживають її мати та її середня сестра із чоловіком. Батьківський будинок складається з 3-х кімнат, одна з яких вільна.

Представниця відповідачки - адвокат Панченко О.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити позивачу у позові.

Вислухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив таке.

Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 з 16 жовтня 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 11 червня 2021 року у справі № 553/900/21 (т.1, а.с. 8).

На підставі договору дарування, посвідченого 20.09.2008 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Матвєєнко В.О., зареєстрованого в реєстрі за № 2066, позивач ОСОБА_1 отримав у власність жилий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Вказаний договір зареєстрований в державному реєстрі правочинів 20.09.2008 за № 3146791 (т.1, а.с. 9-10).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 21.04.2021 № 253802438, відповідачка ОСОБА_3 є співвласником квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 49,90 кв. м, житловою площею 33,1 кв. м, із розміром частки власності - 1/7 (т.1, а.с.11-12).

Сторони мають двох спільних дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка досягла повноліття, та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с. 48, 49).

Місце проживання відповідачки ОСОБА_3 , починаючи з 24 липня 2010 року, було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 6, зв.стор.).

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 16 лютого 2022 року у справі № 553/2251/21, що набрало законної сили 18 березня 2022 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_3 про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням (т.1, а.с. 56-60).

13.01.2023 ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_1 з листом-пропозицією від 12.01.2023, у якому просила позивача повідомити банківські реквізити для зарахування коштів з метою покриття щомісячних комунальних витрат (т.1, а.с. 61-62, 105-107).

Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади від 07.04.2023, відповідачка ОСОБА_3 30 березня 2023 року знята з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 118).

У судовому засіданні сторонами підтверджено, що станом на час розгляду справи у будинку АДРЕСА_1 фактично проживають відповідач ОСОБА_3 та спільна донька сторін - ОСОБА_7 , яка досягла 14 річного віку.

Позивач ОСОБА_1 проживає однією сім`єю із ОСОБА_8 в орендованому будинку АДРЕСА_6 , що підтверджується копією акту про встановлення фактів від 27.11.2023 (т.2, а.с. 96) та не спростовано відповідачем.

Позивач ОСОБА_1 сплачує комунальні послуги, спожиті за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено копіями квитанцій про сплату комунальних послуг за період січень-грудень 2023 року (т.2, а.с.97-112).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України).

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (стаття 9 ЖК України).

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

За приписами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15 (провадження № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13 (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Отже, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке фактично є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом установлено, що відповідачка ОСОБА_3 була зареєстрована у житловому будинку, власником якого є позивач, з 24 липня 2010 року по 30 березня 2023 року. Отже ОСОБА_3 , яка вселилася у житло в якості члена сім`ї власника житлового будинку набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є особистим сервітутом. Після розірвання шлюбу між сторонами 11.06.2021, відповідачка разом із донькою, 2010 року народження, продовжує проживати у спірному будинку.

Суд враховує, що позивач немає іншого житла, проживає у найманому будинку з іншою жінкою, з якою хоче створити сім`ю. Натомість, відповідачка має у власності 1/7 частку квартири АДРЕСА_2 .

Судом встановлено, що сторони спільно не проживають, не пов`язані спільним побутом та не ведуть спільного господарства і шлюб між ними розірваний.

Отже, обставини, які були підставами для встановлення сервітуту, припинилися у зв`язку з розірванням шлюбу між сторонами у справі, а тому право користування відповідачкою чужим житлом також припинилося і вона повинна звільнити його.

Позивач, як власник будинку, має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, у тому числі має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном в обраний ним спосіб.

Тож інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якої припинилися правові підстави користування чужим майном.

Виселення ОСОБА_3 не стане для неї надмірним тягарем і не призведе до порушення прав, гарантованих статтею 8 Конвенції, оскільки спірний житловий будинок не є її єдиним житлом.

Суд відхиляє твердження відповідачки про те, що проживання у квартирі АДРЕСА_2 доньки сторін значно погіршать її умови, оскільки позивач не заявляв вимог про виселення доньки, а навпаки, у судовому засіданні висловив бажання, щоб донька залишилась проживати у належному йому будинку АДРЕСА_1 .

При цьому суд враховує, що станом на час розгляду справи донька сторін ОСОБА_7 , 2010 року народження, досягла 14 річного віку та відповідно до положень частини третьої статті 160 Сімейного кодексу України, набула право самостійно визначати місце свого проживання, якщо її батьки проживають окремо.

За обставин цієї справи виселення відповідачки ОСОБА_3 з належного на праві власності ОСОБА_1 житла переслідує легітимну мету, а саме лише небажання відповідачки переїхати до житла, співвласником якого вона є, не свідчить про перевагу інтересів відповідачки та її права на повагу до житла над інтересами позивача і його правами на мирне володіння своїм майном, на повагу до його приватного життя, житла, і, відповідно, про покладення саме на відповідача індивідуального та надмірного тягаря. Тобто таке виселення відповідає і критерію пропорційності.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Щодо стягнення судових витрат, суд прийшов до таких висновків.

Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволені судом у повному обсязі, суд стягує з відповідачки на користь позивача сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 992,40 грн. (т.1, а.с. 1).

Керуючись ст. ст.12,13,81,141,223,258-259,263-265,268,274,279,280-284,288-289 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення - задовольнити повністю.

Усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення до Полтавського апеляційного суду через Подільський районний суд м.Полтави або безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повне рішення складене 15.07.2025.

Суддя Подільського районного суду міста Полтави Ю. А. Ткачук