Справа № 130/321/25
Провадження № 22-ц/801/1283/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Заярний А. М.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 рокуСправа № 130/321/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),

суддів: Голоти Л. О., Оніщука В. В.,

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Іннова Фінанс»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Заярного А. М., у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Іннова Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2025 року ТОВ «Іннова Фінанс» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. Зазначало , що 04 вересня 2024 року між ТОВ «Іннова Фінанс» і фізичною особою ОСОБА_2 було укладено договір надання грошових коштів у позику № , за умовами якого ТОВ «Іннова Фінанс» надає позичальнику ОСОБА_1 кредит у сумі 14 000 грн строком на 360 днів зі сплатою процентів у розмірі 1% у день в межах строку кредиту і періодичністю сплати процентів кожні 30 днів, а позичальник зобов`язалась повернути кошти кредиту ,сплатити проценти за користування ними у строки та на умовах ,передбачених цим договором ,Таблицею обчислення загальної вартості кредиту та графіком платежів, що є додатком №1 до договору.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, заборгованість відповідача станом 28 січня 2025 року складає 34440 грн. Просило суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 34440 грн.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 квітня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Іннова Фінанс» заборгованість за договором позики № на загальну суму 34440 грн та судові витрати в розмірі 2422,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, а у справі ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Зазначає, що суд безпідставно дійшов висновку про доведеність позовних вимог; не врахував те, що позивач включив у договір умови ,які є несправедливими, зокрема про реальну процентну ставку 742 % ,тобто, у розмірі 2,1 % за кожен день прострочення, що призвело до нарахування відсотків ,що значно перевищують тіло кредиту. Вважає ,що позивач нав`язав їй несправедливі умови договору , які вона не погоджувала, ніколи б не прийняла і не підписала.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 квітня 2025 року вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом встановлено, що 04.09.2024 між ТОВ «Іннова Фінанс», що заре фінансовою установою з правом надання фінансових послуг та ОСОБА_1 було укладено договір надання грошових коштів у позику № (далі - договір позики), за умовами якого ТОВ «Іннова Фінанс» надає позичальнику ОСОБА_1 кредит у сумі 14 000 грн строком на 360 днів зі сплатою процентів у розмірі 1% у день в межах строку кредиту і періодичністю сплати процентів кожні 30 днів, а позичальник зобов`язалась повернути кошти кредиту ,сплатити проценти за користування ними у строки та на умовах ,передбачених цим договором ,Таблицею обчислення загальної вартості кредиту та графіком платежів, що є додатком №1 до договору.

Договір був укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного та підписаного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених ст. ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Договір підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором 5336.

Відповідно до п. 2.2. договору позики позикодавець зобов`язується надати позичальнику кредит на суму 14 000 грн, шляхом перерахунку на поточний рахунок позичальника, включаючи використання реквізитів платіжної картки ( НОМЕР_1 ) на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кошти кредиту у погоджений умовами договору строк або достроково та сплатити проценти за користування позикою, нараховані згідно п.2.6.1., п.2.6.2. та 2.6.3. цього договору, його додатків. Основні умови договору щодо надання коштів у позику: п.2.4. тип кредиту кредит; п. 2.7. мета отримання кредиту: споживчі (особисті) потреби.; · п.2.5. строк кредиту (строк дії договору) 360 днів; дати надання кредиту: 04.09.2024 або наступний за ним календарний день; п. 2.6.1. стандартна процентна ставка становить 1% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 2.5. цього договору (а.с.13-23).

У відповідності до п. 2.5, 2.5.1., 2.6.3, договору позики: - періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів, останній платіж з періодом внесення 30 дні(в). Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для позичальника та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі іменується графік платежів) , що є додатком №1 до цього договору (а.с.23 ,зворот-24).

Договір і паспорт споживчого кредиту підписано ОСОБА_1 шляхом проставлення електронного підпису одноразовим ідентифікатором 5336 (а.с27-29 зворот).

На підтвердження вимог позивачем надано Анкету клієнта, Правила надання коштів та банківських металів у кредит ТОВ «Іннова Фінанс» (а.с.7, 30-36).

Згідно п. 10.6.10.7. договору позики позичальник ознайомившись з усіма істотними умовами оферти надав згоду (акцепт) на укладення договору шляхом направлення повідомлення Товариству, яке підписано відповідно до абзацу третього частини першої статті 12 ЗУ «Про електронну комерцію», а саме: шляхом введення у спеціальному полі під офертою, яка містить усі істотні умови договору, одноразового ідентифікатора, який відповідає вимогам абз.3 ч.1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» і натиснення іконки «підписати».

Позичальник, приймаючи пропозицію позикодавця укласти договір, підписує в інформаційно - телекомунікаційній системі електронне повідомлення одноразовим ідентифікатором шляхом натискання кнопки «підписати». Сформовані таким чином електронні підписи позичальника та позикодавця накладені на договір. Після підписання такими електронними підписами договору його умови вважаються прийнятими, а договір є укладеним. Зазначені умови договору позики повністю відповідають вимогам ст. 11, 12 ЗУ «Про електронну комерцію».

На підтвердження укладання договору позики між кредитодавцем та позичальником у додатку до позовної заяви позивач надав роздруківку з підтвердженням відправлення на номер відповідача - +57 одноразовий ідентифікатор для підпису договору позики № та паспорту споживчого кредиту. Зазначені одноразові ідентифікатори вказані також у договорі позики та паспорті споживчого кредиту після його підписання сторонами (а.с.39).

Позикодавець ТОВ «Іннова Фінанс» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі та надав відповідачу грошові кошти в розмірі 14 000 грн, що підтверджується квитанцією про перерахування коштів №19970-1354-138723751 від 04.09.2024 і договором про надання послуг з приймання та переказу платежів від 16.05.2023 між ТОВ «ФК «Контрактовий дім» і ТОВ «Іннова Фінанс», а позичальник ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором позики належним чином не виконувала, чим допустила заборгованість (а.с.8-12, 25)

Згідно розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 за кредитом станом на 28.01.2025 перед позивачем складає 34 440 грн, з яких 14 000 грн заборгованість за тілом кредиту, 20 440 грн заборгованість за процентами (а.с. 40).

Зі вказаним розрахунком суд погоджується з таких причин.

Як вбачається з розрахунку, проценти за користування кредитом нараховувались згідно п. 2.10.1. договору, де денна процентна ставка розраховується за формулою ДПС = (ЗВСК/ ЗРК)/t х 100%, де ДПС денна процентна ставка за даним договором; ЗВСК загальні витрати за кредитом (споживчим кредитом) за даним договором (п. 2.10.2. договору); ЗРК загальний розмір кредиту за даним договором (п. 2.3. договору); t строк кредитування у днях (п. 2.5. договору).

Задовольняючи позов , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, отримавши кошти у кредит , умови договору позики і взяті на себе зобов`язання за ним не виконувала , заборгованість у визначені сторонами строки не погашала, що є підставою для задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того, що відсотки та комісія за договором значно перевищують тіло кредиту та про безпідставність висновків суду щодо доведеності позову , не заслуговують на увагу , виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Відповідно ч. 1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо:

1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін;

2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Згідно ст.1049 позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ст. 1050 ЦК якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (Позика) , якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Частиною 1 ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст. 526 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому, в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст. 530, 631 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Частиною 1 ст.598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст.і 11, ч. ст. 18, ч.3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення п.п.22, 23 статті 1, ст. 11 ЗУ«Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У рішенні від 01 листопада 2023 року № 9-р(ІІ)/2023 Конституційний Суд України дійшов висновку, що дієвий та ефективний захист прав споживачів є одним зі способів виконання державою її головного конституційного обов`язку - утверджувати й забезпечувати права і свободи людини (абзац перший підпункту 3.8 пункту 3 мотивувальної частини).

Згідно ч.5 ст.11, ч.ч.1,2,5,7 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абз.2 ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до ч.8 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Частиною 3 ст. 55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» (тут і далі - у ред. на час укладення договору) передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (п. 6 ч.1 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб.

З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним договором про надання кредиту згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку , виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.

Отже, виходячи з принципів справедливості, добросовісності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15.

Частинами 2,3 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи встановлені фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, а також докази, які містяться у матеріалах справи, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не довела порушення її прав, зокрема, визначених ЗУ«Про захист прав споживачів», зі сторони фінансової установи позивача , який надав на підставі договору позики визначену договором суму грошових коштів у кредит , а відповідачка , отримавши кредитні кошти , витратила грошові кошти на власні потреби. Факти виконання кредитором взятих на себе обов`язків , отримання відповідачкою кредитних коштів у повному обсязі і неповернення їх у порядку і строки визначені договором ,а також розмір заборгованості підтверджується достовірними і достатніми доказами цих обставин.

Умови укладеного між позивачем та ОСОБА_1 договору надання грошових коштів у позику № від 04.09.2024 року містять детальний опис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки, способу її обчислення, тощо. Позичальник ОСОБА_1 була повідомлена про строк повернення кредиту та розмір процентів, висловила свою згоду на укладення договору та отримання кредиту саме в такій редакції на умовах ,визначених та відображених у цьому договорі.

Відповідачем ОСОБА_1 не заперечувалися факти проставлення нею підпису на договорі надання грошових коштів у позику №5/2312661 від 20.12.2019 ,отримання нею від позивача кредитних коштів в сумі 14 000 грн та вчинення дій, спрямованих на безпосереднє виконання умов договору . Проте вона не довела суду обставин введення її в оману позивачем при висвітленні на сайті умов договору ,які вона підписала ідентифікатором , що вказували б на відсутність її волевиявлення на укладення договору та отримання кредитних коштів у розмірі 14000 грн на зазначених у договорі умовах, зокрема, й розміру процентів , не спростувала презумпції правомірності правочину.

Посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що вона не розуміла дійсних умов договору і позивач з власної ініціативи нав`язав їй несправедливі умови договору , також не заслуговують на увагу .

Згідно із ч.2 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, ЗУ «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

У постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі № 405/4719/16-ц йдеться про те, що « встановивши, що на час укладення договору про надання споживчого кредиту позичальник був ознайомлений зі змістом договору, про що свідчить його підпис; у подальшому погашав кредитну заборгованість протягом тривалого часу; не звертався до банку щодо роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань і не заявляв про те, що йому незрозумілі умови кредитного договору, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним, відсутності підстав щодо нечесної підприємницької практики чи введення позичальника в оману »

Враховуючи принцип свободи договору, ОСОБА_1 мала можливість не вступати у кредитні відносини з позивачем. Підписавши договір надання грошових коштів у позику ,за яким нею були отримані в кредит кошти , позичальник проставленням електронного підпису із введенням персонального одноразового ідентифікатора тим самим засвідчила, що погодилася на отримання у кредит коштів саме на умовах, визначених цим договором, , здійснювала погашення заборгованості за ним , умови договору про розмір та порядок сплати процентів не оспорювала.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих доводів, аргументів і доказів , що містили б інформацію щодо предмета доказування і спростовували б висновки суду та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає встановленим судом обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права , не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі ,а тому підлягає залишенню без змін.

Відповідно до п. п. "в" п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий С. Г. Копаничук

судді: Л. О. Голота

В. В. Оніщук