ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5554/25 Справа № 203/1899/23 Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання: Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №203/1899/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення від права на спадкування та визнання права власності в порядку спадкування за законом, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Колісніченко О.В., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 на предмет усунення останньої від права на спадкування за законом після смерті громадянина України ОСОБА_5 з подвійним громадянством США, який помер в м.Андовер (Сполучені Штати Америки) ІНФОРМАЦІЯ_1 , з часу відкриття спадщини, з підстав недійсності укладеного з ОСОБА_2 шлюбу згідно ст.ст.25, 39 СК України.

Зазначає, що її син ОСОБА_5 з 12 серпня 1989 року і до часу своєї смерті перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , яка після його смерті спадщину не прийняла.

Вказує, що приватний нотаріус Батова Л.Г. постановою від 29 березня 2023 року відмовила їй у визнанні успадкованою в цілому квартири АДРЕСА_1 , видавши свідоцтво про право на 1/2 частку спадщини за законом, через наявність ще й іншого спадкоємця ОСОБА_2 по праву вдови.

Повідомляє, що відповідач ОСОБА_2 , вважає себе єдиною законною дружиною спадкодавця, оскільки за життя ОСОБА_5 , а саме 10 липня 2017 року, зареєструвала з ним шлюб в Сполучених Штатах Америки з видачею про це свідоцтва, в якому застережена відсутність будь-якого іншого чинного з ним шлюбу. За час їх шлюбу з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , набула у спільну сумісну власність спірну квартиру, з приводу чого по смерті чоловіка через свого представника в Україні звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.

Окрім цього, вказує, що своїм правом пред`явити зустрічний позов з підстав абз.2 ч.4 ст.1224 ЦК України відповідач ОСОБА_2 не скористалась, і жодних доказів своєї участі у придбанні спірного майна своєю працею та особистими коштами і їх обсягу на підтвердження своєї частки у спільній власності не надала.

У зв`язку з чим просила суд визнати незаконною та скасувати постанову приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Л.Г. від 29 березня 2023 року, якою відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину в цілому на все спадкове майно (квартиру) в порядку спадкування за померлим ОСОБА_5 ; усунути від права на спадкування за законом у першій черзі ОСОБА_2 ; визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на нерозподілену частку спадкового майна, а саме: на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Андовер (США), що належала ОСОБА_5 на праві власності за договором купівлі-продажу від 22 серпня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В. та зареєстрованого в реєстрі за №3638, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21998372 від 22 серпня 2017 року, реєстраційний номер нерухомого майна 101; внести до свідоцтва про право на спадщину зміни в частині зазначення належної позивачу частки спадкового майна, змінивши частку з 1/2 до 100% спадкового майна - квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з такими рішеннями суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2025 року постановлено з порушенням норм процесуального та матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, фактично захистив інтереси, а не права третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , яка таких вимог не заявляла. Окрім цього, зазначає, що інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталися.

Також, посилається, що суд першої інстанції розглядаючи справу в межах спадкових відносин, фактично звернувся до положень законодавства щодо поділу майна, набутого під час шлюбу, проте таких вимог жодним учасником справи не заявлялось, при цьому законність визначення приватним нотаріусом Дніпровського МНО Батовою Л.Г. спадкової маси, жодним учасником справи не оскаржувалась та предметом судового розгляду не була.

Вважає, що суд першої інстанції фактично вийшов за межі позовних вимог, здійснивши захист права особи, яка за таким судовим захистом не зверталась.

Відповідач, своїм правом, на подачу відзиву на апеляційну скаргу, не скористалась.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі.

Інші учасники в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що 22 серпня 2017 року спадкодавець ОСОБА_5 (1965 року народження, РНОКПП НОМЕР_1 , з постійним проживанням у АДРЕСА_2 ) купив квартиру АДРЕСА_1 за укладеним договором, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. з вчиненням запису в реєстрі за №3638, на підставі якого в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно проведена державна реєстрація переходу права власності 22 серпня 2017 року (індексний номер витягу 95294354).

За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 29 березня 2023 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване з 22 серпня 2017 року за ОСОБА_5 .

Раніше, ОСОБА_5 (РНОКПП в Україні НОМЕР_1 ), не виходячи з громадянства України, набув подвійне громадянство Сполучених Штатів Америки, через що, для встановлення своєї особи, при укладанні договору купівлі-продажу зазначеної вище квартири,пред`явив приватному нотаріусу виданий 17 грудня 2012 року паспорт громадянина США № НОМЕР_2 і надав його копію з апостилем.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Андовер, Массачусетс, Сполучені Штати Америки, відкрилась спадщина внаслідок смерті ОСОБА_5 у віці повних 56 років, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію актів цивільного стану R 825854 (номер справи штату 2021 006965, зареєстровано за номером 032), виданого реєстратором актів цивільного стану Карін Ей. Барретт Співдружності Массачусетсу, апостильований переклад на українську мову якого долучено до матеріалів справи.

Позивач ОСОБА_1 доводиться спадкодавцю ОСОБА_5 матір`ю, як відомо з актового запису №186 за 19 січня 1965 року, про що Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського МУЮ у Дніпропетровській області 26 лютого 2013 року видано повторно свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 .

26 травня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського МНО Батової Г.Г. з заявою про прийняття спадщини після сина ОСОБА_5 , на підставі чого нотаріусом заведена садкова справа №39/2-21.

За даними спадкової справи ОСОБА_5 заповіту не залишив.

29 липня 2021 року до вказаного приватного нотаріусу надійшла заява ОСОБА_2 про прийняття спадщини після її чоловіка ОСОБА_5

29 березня 2023 року позивач звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на всю спадщину, як єдиній спадкоємиці за законом першої черги, на яку приватним нотаріусом Дніпровського МНО Батовою Л.Г. того ж дня видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №778, а саме: на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса за місцем відкриття спадщини не звертались, що підтверджується матеріалами спадкової справи №39/2021 та відповіддю приватного нотаріуса Дніпровського МНО Іщенко Є.О. від 09 грудня 2024 року за вих. №417/01-16 про ненадходження до неї заяв громадян США ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про прийняття спадщини після ОСОБА_5 .

Постановою приватного нотаріуса Дніпровського МНО Батової Л.Г. від 29 березня 2023 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на решту частки (1/2) спадкової квартири, з підстав наявності двох спадкоємців за законом: матері спадкодавця - ОСОБА_1 та дружини спадкодавця ОСОБА_2 , частки яких у праві на спадщину є рівними, тобто по 1/2 за кожним спадкоємцем, тому позивачці може бути видано свідоцтво лише на 1/2 частку квартири.

Як слідує з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 30 липня 2021 року (№0) ОСОБА_5 після розірвання шлюбу 14 лютого 1989 року з ОСОБА_6 зареєстрував шлюб 12 серпня 1989 року з ОСОБА_7 , про що Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського МУЮ у Дніпропетровські області вчинено актовий запис №1200, що узгоджуються повністю з долученим третьою особою ОСОБА_3 у копії свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 12 серпня 1989 року.

Жодних відомостей про розірвання цього шлюбу станом на день відкриття спадщини Державний реєстр актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб не містить.

Від шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_8 походить син, й онук позивачки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Водночас, у м.Андовер, Массачусетс, США ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрував 10 липня 2017 року укладення шлюбу з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що свідчить долучений до матеріалів справи апостильований переклад українською мовою свідоцтва про шлюб, виданого 13 липня 2017 року Департаментом громадського здоров`я реєстрації актів цивільного стану та статистики під № СТ9224178.

Суд, першої інстанції встановивши безперешкодне здійснення позивачем ОСОБА_1 свого права на спадкування за законом в першу чергу з набуттям повністю нею належним чином оформленого 29 березня 2023 року права на спадщину, склад якої визначений приватним нотаріусом з частки у праві спільної власності на спірну квартири, дійшов висновку про відсутність порушень прав позивача чи законних інтересів з пред`явленням частини вимог до неналежних відповідачів, що виключає задоволення її позову.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, і зазначає наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18, пункт 57, ), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18, пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (провадження №14-364цс19, пункт 89)).

Згідно з ч.1 ст.21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

У СК України закріплено три види недійсності шлюбу: (а) є недійсним в силу вказівки закону (стаття 39); (б) визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40); (в) може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41).

Статтею 38 СК України передбачено, що підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22, 24-26 цього Кодексу.

Сімейний кодекс України визначає підстави для визнання шлюбу недійсним, зокрема, якщо один з подружжя вже перебував у іншому зареєстрованому шлюбі, якщо шлюб укладено між близькими родичами, або якщо один з подружжя був визнаний недієздатним.

Як установлено ст.25 СК України, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Відповідно до ст.39 СК України недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі.

Шлюб, який є недійсним (стаття 39 СК України), не потребує звернення особи до суду з відповідним позовом, оскільки його недійсність визначається безпосередньо законом.

У випадку недійсності шлюбу в силу закону, спадкові права сторін визначаються в залежності від конкретних обставин.

За загальним правилом, особи, шлюб між якими є недійсним, не мають права на спадкування один після одного.

Суд може розглядати справи, пов`язані з усуненням від права на спадкування, у тому числі у випадках недійсності шлюбу, якщо це пов`язано з порушенням спадкових прав.

У справі яка переглядається шлюб є недійсним в силу вказівки закону.

Звертаючись до суду з позовом у справі, яка переглядається, позивач ОСОБА_1 зокрема просила суд усунути від права на спадкування за законом відповідача ОСОБА_2 .

Як було встановлено судом першої інстанції, у зв`язку з наявністю зареєстрованого з 12 серпня 1989 року правозгідного шлюбу з ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ), який за життя спадкодавця не був розірваний ні реєстрацією розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану за Кодексом про шлюб та сім`ю України, ні законною силою судового рішення за Сімейним кодексом України після 01 січня 2004 року, суд відповідно до ст.64 Закону України «Про міжнародне приватне право» дійшов переконання у недійсності (згідно ст.39 СК України) шлюбу громадян України ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , зареєстрованого 10 липня 2017 року за законами США у м. Андовер штату Массачусетс, внаслідок чого такий шлюб відповідно до частини 1 статті 45 СК України, не вважається підставою для виникнення у спадкодавця ОСОБА_2 прав та обов`язків подружжя, як і прав та обов`язків, які встановлені для подружжя іншими законами України, а тому відповідач ОСОБА_2 не може закликатися до спадкування у першу чергу згідно ст.1261 ЦК України.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги в частині усунення від права на спадкування за законом підлягають задоволенню.

Щодо суті інших вимог колегія суддів зазначає наступне.

Спадкування в Україні регулюється основним регулятором приватних відносин, яким є ЦК України. Втім за умови наявності в таких відносинах іноземного елемента застосовується норми Закону України «Про міжнародне приватне право».

Іноземний елемент у спадкуванні може виражатися в одній з таких трьох ознак: 1) спадкодавець або спадкоємець є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; 2) спадщина знаходиться на території іноземної держави; 3) юридичний факт, який створює, змінює чи припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави (наприклад, смерть спадкодавця на території іншої держави чи народження дитини, спадкові права якої захищалися до її народження в іншій державі, тощо).

За наявності хоча б однієї із вказаних ознак, до відносин спадкування будуть застосовуватися положення Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до ст.71 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.

Крім норм Закону України «Про міжнародне приватне право», спадкування з іноземним елементом може регулюватись нормами міжнародних договорів.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що: спадкування права на нерухоме майно, яке знаходиться на території України регулюється правом України. У випадку, коли спадкодавець на час смерті проживав за межами України, і до складу спадщини входять права на нерухоме майно, яке знаходиться на території України, прийняття спадщини відбувається у спосіб звернення спадкоємця з відповідною заявою до компетентного органу, уповноваженого на вчинення нотаріальних дій, за місцем знаходження нерухомого майна, тобто, в Україні.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місце знаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна місце знаходження основної частини рухомого майна (ч.ч.1, 2 ст.1221 ЦК України).

У статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261 - 1265 цього Кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч.3 ст.1223 ЦК України).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст.1297 ЦК України).

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

У ст.1300 ЦК України встановлено, що за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину.

На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених ч.ч.1, 2 цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.

У постановах від 14 листопада 2018 року у справі №2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі №296/10637/15-ц (провадження №61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі №742/740/17 (провадження №61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Підстави внесення змін до свідоцтва не пов`язані з протиправною поведінкою (це можуть бути, зокрема, обставини які існували, але не були відомі усім учасникам спадкових відносин або ж виникли тільки після видачі свідоцтва про право на спадщину). Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як згідно з рішенням суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину, натомість визнання свідоцтва недійсним допускається тільки за підставі рішення суду.

У ЦК України не визначено підстав внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. До них, зокрема, можливо віднести: виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, зокрема змінився розмір обов`язкової частки у спадщині (ст.1241 ЦК України); зменшення або збільшення розміру частки спадкоємця у спадщині за рішенням суду (наприклад, ч.1 ст.1241 ЦК України).

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 758/5329/15 (провадження № 61-18376св18).

При вирішенні спору про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину суд визначає частки кожного із спадкоємців. На підставі рішення суду нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину (ч.3 ст.1300 ЦК України).

Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину застосовується за умови наявності у спадкоємця, якому воно видане, права на спадкування, однак в іншому розмірі, з огляду на невраховані права на спадщину інших спадкоємців. Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як на підставі рішення суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину.

Звертаючись до суду з позовом у справі, яка переглядається в апеляційному порядку, ОСОБА_1 посилалась на неврахування її прав при видачі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її сина ОСОБА_5 , у зв`язку з чим заявляла вимогу про внесення змін до свідоцтва змінивши частку з 1/2 до 100% спадкового майна.

Колегія суддів наголошує, що у випадку недійсності шлюбу в силу закону, спадкові права сторін визначаються в залежності від конкретних обставин, і за загальним правилом, особи, шлюб між якими є недійсним, не мають права на спадкування один після одного.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 , у зв`язку з недійсністю шлюбу в силу закону, не набуває спадкових прав після спадкодавця ОСОБА_12 і усувається від спадкування, то колегія суддів доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині внесення змін до свідоцтва про право на спадщину НСТ №799012 від 29 березня 2023 року, змінивши частку з 1/2 до однієї цілої частки спадкового майна.

Щодо вимог про визнання незаконною постанови приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Л.Г. від 29 березня 2023 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та його територіальних органів, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Згідно з ч.1 ст.39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України.

Таким актом є Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (тут і надалі - Порядок №296/5, в редакції, чинній на час винесення державним нотаріусом оскаржуваної постанови від 13 серпня 2020 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії), гл.10 р.ІІ, якого регулюється питання видачі свідоцтв про право на спадщину.

Підпунктами 4.12, 4.14 п. 4 гл. 10 р. ІІ Порядку № 296/5 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

В постановах Верховного Суду від 19 березня 2018 року у справі №754/16825/15-ц (провадження №61-3156св18) та від 17 березня 2021 року у справі №761/36415/18 (провадження №61-15155св20) зазначено, що тлумачення статті 50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що при задоволенні позову про оспорення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, суд не може зобов`язати нотаріуса вчиняти нотаріальні дії, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат» і належать до його компетенції.

В постанові від 30 червня 2021 року у справі №761/40184/16-ц (провадження №61-5802св19) Верховний Суд сформулював такі правові висновки: «Законодавець передбачає можливість оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні, нотаріальних актів до суду (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»). У такому разі позовні вимоги можуть бути пред`явлені безпосередньо до нотаріуса».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №438/610/14-ц (провадження №14-577цс19) зазначено, що закріплене у статті 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може привести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб.

У порядку цивільного судочинства розглядаються вимоги про оскарження дій нотаріуса лише у разі відсутності спору про право між учасниками цивільних правовідносин.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2021 року в справі №227/5540/18 (провадження №61-3521св20) зазначено, що нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних цій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення.

Верховний Суд зазначає, що якщо право позивача оспорюється іншими учасниками конкретних цивільних правовідносин, які вважають, що вчинення чи невчинення певної нотаріальної дії вплине на їх права та обов`язки, такий спір підлягає вирішенню саме між особою, яка безпосередньо брала участь у нотаріальному процесі, та особою, яка оспорює права, що виникають на підставі вчиненої нотаріальної дії.

У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі за своєю ініціативою і без згоди позивача залучати інших осіб до участі у справі як відповідачів чи співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі відповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його, чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі №711/3792/21, провадження №61-9887св22.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 також посилалась на неврахування її прав при звернені до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її сина ОСОБА_5 , наслідком чого нотаріусом було винесено оскаржувану постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на всю квартиру АДРЕСА_1 , у приватну власність після смерті її сина ОСОБА_5 .

У зв`язку з чим позивач ОСОБА_1 заявила вимогу про визнання незаконною постанову приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Л.Г. від 29 березня 2023 року, якою відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину в цілому на все спадкове майно (квартиру) в порядку спадкування за померлим ОСОБА_5 та її скасування, а також про визнання за нею права власності на спірне спадкове майно.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії, приватний нотаріус посилався на те, що у матеріалах спадкової справи знаходиться заява від іншої спадкоємиці, яка також прийняла спадщину, тому на 1/2 частки у спадщині залишила відкритою для оформлення спадщини іншою спадкоємицею.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та його територіальних органів, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Статтею 46 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.

Згідно з ч.1 ст.39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України.

Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (далі -Порядок №296/5), гл.10 р.ІІ якого регулюється питання видачі свідоцтв про право на спадщину.

Підпунктом 4.12 п.4 гл.10 р.ІІ Порядку №296/5 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Відповідно до п.п.4.14 п.4 гл.10 р.ІІ Порядку №296/5 при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Частиною 1 статті 67 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

Згідно з ч.1 ст.68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.

З матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 , судом першої інстанції встановлено, що його спадкоємцями, які звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, є позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 .

Пунктами 2, 9 ч.1 ст.49 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст.49 Закону України «Про нотаріат» нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії.

Тлумачення ст.50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що при задоволенні позову про оспорення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії суд не може зобов`язати нотаріуса вчиняти нотаріальні дії, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат» і належать до його компетенції.

Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 березня 2021 року у справі № 761/36415/18.

Крім того, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 161/9939/17 зазначено, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у справі, яка переглядається, шлюб відповідачки ОСОБА_2 з спадкодавцем ОСОБА_5 є недійсним в силу вказівки закону, внаслідок чого такий шлюб відповідно до ч.1 ст.45 СК України не вважається підставою для виникнення у спадкодавця і ОСОБА_2 прав та обов`язків подружжя, як і прав та обов`язків, які встановлені для подружжя іншими законами України, а тому відповідач ОСОБА_2 не може закликатися до спадкування у першу чергу згідно ст.1261 ЦК України, оскільки особи, шлюб між якими є недійсним, не мають права на спадкування один після одного, а інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса за місцем відкриття спадщини не зверталися, що підтверджується матеріалами спадкової справи №39/2021 та відповіддю приватного нотаріуса Дніпровського МНО Іщенко Є.О. від 09 грудня 2024 року за вих.№417/01-16.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню…..

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі №378/596/16-ц, провадження №14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20, провадження №12-61гс21 (пункт 148).

Таким чином, враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 , у зв`язку з недійсністю шлюбу в силу закону, не набуває права на спадкування після спадкодавця ОСОБА_12 і даним судовим рішенням відповідача усунено від спадкування та задоволено вимогу про внесення змін в свідоцтво про право на спадщину, що є достатнім та ефективним способом захисту порушеного права позивача, то колегія суддів доходить до висновку про відмову у задоволені вимог про визнання незаконною та скасуванню постанови приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Л.Г. від 29 березня 2023 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а також про визнання права власності на спірне спадкове майно.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими і такими, що знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.п.3 та 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2025 року - задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення від права на спадкування та визнання права власності в порядку спадкування за законом скасувати.

Усунути ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 ), від права на спадкування за законом після смерті громадянина США ОСОБА_5 , 1965 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Андовер (Сполучені Штати Америки).

Внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом серії НСТ №799012 від 29 березня 2023 року в частині зазначення належної ОСОБА_1 частки у спадковому майні, змінивши частку з 1/2 на одну цілу частку квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 13.07.2025 року

Головуючий суддя О.В.Агєєв