Справа № 147/849/25
Провадження № 2/147/366/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року с-ще Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Натальчук О.А.,

із секретарем Бабчук В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду с-ща Тростянець цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» звернувся в суд з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №00-9738226 від 24.04.2024 у розмірі 33546,30 грн та судові витрати.

Свої вимоги ТОВ «ФК «ЕЙС» обґрунтувало тим, що 24.04.2024 ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та відповідач уклали кредитний договір у формі електронного документа з використанням електронного підпису одноразового ідентифікатору.

Зокрема, відповідач, за допомогою мережі Інтернет, перейшов на офіційний сайт первісного кредитора та ознайомився з актуальною редакцією Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «МАКС КРЕДИТ». Після чого добровільно без примусу чи тиску відповідач заявив про бажання отримання коштів, зареєструвався на сайті кредитодавця, під час чого пройшов процедуру ідентифікації/верифікації, керуючись підказками сайту, тобто вказав свої персональні ідентифікаційні дані. Таким чином, під час укладення кредитного договору первісним кредитором здійснено ідентифікацію та верифікацію відповідача згідно з вимогами, встановленими Постановою НБУ «Про затвердження Положення про здійснення установами фінансового моніторингу», що передбачено та погоджено умовами кредитного договору. Згідно з Правилами, до укладення кредитного договору, позичальнику для ознайомлення в особистий кабінет надано паспорт споживчого кредиту. Оскільки відповідач погодився з умовами, запропонованими в Паспорті споживчого кредиту, шляхом його підписання за допомогою одноразового ідентифікатора, Первісний кредитор сформував та надав відповідачу оферту щодо укладення кредитного договору. Отже, кредитний договір підписано відповідачем шляхом введення одноразового ідентифікатора - 76890, що є належним і допустимим доказом укладення правочину між сторонами. На виконання умов кредитного договору, 24.04.2024 первісний кредитор ініціював переказ коштів безготівковим зарахуванням через компанію ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» на платіжну картку № НОМЕР_1 , що в свою чергу, свідчить доказом того, що відповідач прийняв пропозицію кредитодавця. Первісний Кредитор виконав свої зобов`язання щодо надання грошових коштів у повному обсязі.

21.10.2024 між первісним кредитором та позивачем укладено договір факторингу №21102024-МК/ЕЙС, відповідно до умов якого позивачеві відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором від 24.04.2024. Відповідач належним чином не виконав свого зобов`язання щодо повернення коштів, в результаті чого виникла заборгованість у розмірі - 37146,30 грн, яка складається з наступного: 9900,00 грн - заборгованість по кредиту; 23646,30 грн - заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом; 3600,00 грн - штрафні санкції згідно умов договору. Також зазначено, що позивач не заявляє вимог щодо стягнення штрафних санкцій, у зв`язку з чим загальна сума заявлених до стягнення вимог становить 33546,30 грн (заборгованість по кредиту 9900,00 грн та заборгованість по відсотках 23646,30 грн).

Із цих підстав, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь зазначену вище заборгованість та судові витрати (а.с.2-7).

Ухвалою судді від 22.05.2025 дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу було надано 15-ти денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження подати відзив на позов, позивачу у 5-ти денний строк з дня отримання відзиву на позов подати відповідь на відзив, відповідачу у строк не пізніше 5-ти днів з дня отримання відповіді на відзив подати свої заперечення на відповідь на відзив. Витребувано від АТ КБ «Приватбанк» інформацію, що містить банківську таємницю.

29.05.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому в задоволенні позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» просив відмовити. У відзиві посилається на те, що сукупні витрати за договором (56200,50 грн) більше ніж утричі перевищують подвійну суму отриманого кредиту; комісія у розмірі 900 грн за надання кредиту прямо заборонена з 01.01.2024; розмір штрафу та пені за паспортом кредиту порушують ч.7 ст.18 Закону; реальна річна ставка понад 100% свідчить про істотну нерівність сторін та кабальність; договір підписано одноразовим ідентифікатором без кваліфікованого е-підпису; позивач нарахував штрафи та «прострочку» раніше, не надавши вимогу у 30 днів для усунення порушень; позивачем додано некоректний розрахунок ціни боргу, а також наявність суперечливих сум у позові та реєстрі (а.с.74-76).

У судове засідання представник позивача не з`явися. У позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності, позов підтримує та просить задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку судової повістки до електронного кабінету ОСОБА_1 . Про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв.

З врахуванням вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; обов`язковість судового рішення.

24.04.2024 ТОВ «МАКС КРЕДИТ» (далі-первісний кредитор) та відповідач ОСОБА_1 уклали кредитний договір №00-9738226 у формі електронного документа з використанням електронного підпису одноразового ідентифікатору - 76890 (а.с.17-21).

Відповідач, за допомогою мережі Інтернет, перейшов на офіційний сайт первісного кредитора та ознайомився з актуальною редакцією Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «МАКС КРЕДИТ» (далі - Правила).

Після чого добровільно без примусу чи тиску відповідач заявив про бажання отримання коштів, зареєструвався на сайті кредитодавця, під час чого пройшов процедуру ідентифікації/верифікації, керуючись підказками сайту, тобто вказав свої персональні ідентифікаційні дані, а саме адресу реєстрації, паспортні дані, РНОКПП, номери телефонів.

Таким чином, під час укладення кредитного договору первісним кредитором здійснено ідентифікацію та верифікацію відповідача згідно з вимогами, встановленими Постановою НБУ «Про затвердження Положення про здійснення установами фінансового моніторингу», що передбачено та погоджено умовами кредитного договору.

Згідно з Правилами (а.с.22-26), до укладення кредитного договору, позичальнику для ознайомлення в особистий кабінет надано Паспорт споживчого кредиту. Оскільки відповідач погодився з умовами, запропонованими в Паспорті споживчого кредиту, шляхом його підписання за допомогою одноразового ідентифікатора, первісний кредитор сформував та надав відповідачу оферту щодо укладення кредитного договору.

Отже, кредитний договір підписано відповідачем шляхом введення одноразового ідентифікатора - 76890, що є належним і допустимим доказом укладення правочину між сторонами. Після здійснення акцепту позичальником, кредитодавець наклав на кредитний договір кваліфікований електронний підпис уповноваженого працівника із кваліфікованою електронною позначкою часу. Вказані дії підтверджуються положеннями кредитного договору, а також довідкою про ідентифікацію (а.с.29).

Відповідно до п. 1.2., 1.3., 1.4., 1.5., 1.6. договору сума кредитного ліміту складає: 9000 гривень. Тип кредиту кредитна лінія. Строк дії кредитної лінії: 360 календарних днів. Позичальник зобов`язаний повернути кредит кредитодавцю - 19.04.2025. Позичальник зобов`язаний оплатити проценти в періодичну дату погашення кредиту - 19.05.2024 та на кожний 25 день після цієї дати за фактичне користування грошовими коштами протягом строку дії договору. Тип процентної ставки - фіксована. Стандартна процентна ставка складає 1,47 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом. Знижена процентна ставка становить 0,88 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом. За надання кредиту, позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю одноразову комісію у розмірі 10,00% від суми кредиту, що складає: 900.00 грн.

Орієнтовна реальна річна процентна ставка за стандартною процентною ставкою на дату укладання Договору становить 9598.20 %. Орієнтовна реальна річна процентна ставка з урахуванням зниженої процентної ставки на дату укладення Договору становить 6389.97%. Орієнтовна загальна вартість кредиту становить 57528,00 грн (п.1.8., 1.8.1., 1.9. договору).

Згідно з п. 2.8. договору дата надання/видачі кредиту - 24 квітня 2024 року. Сума кредиту 9000 грн перераховується кредитодавцем на рахунок позичальника за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) НОМЕР_1 .

Окрім того, даним договором визначено що кредитодавець має право отримувати від позичальника платежі в рахунок погашення заборгованості за кредитом, процентами та іншими платежами, передбаченими договором. Позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю суму кредиту та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та строки, визначені договором (п. 4.2.2., 4.3.1. договору).

Так, на виконання умов кредитного договору, 24.04.2024 первісний кредитор ініціював переказ коштів (9000 грн) безготівковим зарахуванням через компанію ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» на платіжну картку № НОМЕР_1 , що, в свою чергу, свідчить доказом того, що відповідач ОСОБА_1 прийняв пропозицію кредитодавця. Первісний кредитор виконав свої зобов`язання щодо надання грошових коштів у повному обсязі, що підтверджується інформаційною довідкою ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» №1289/10 від 30.10.2024 з відміткою та додатком до нього (а.с.30-33).

Окрім того, графік платежів є невід`ємною частиною договору, відповідно до якого встановлюється кількість платежів, їх розмір та періодичність внесення позичальником з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, визначається загальна вартість кредиту та реальна річна процентна ставка (а.с.21 звор.).

Розрахунки заборгованості, підготовлені ТОВ «МАКС КРЕДИТ» за кредитним договором №00-9738226 від 24.04.2024 наведено у детальному розрахунку заборгованості (а.с.38, 39).

Позивачем ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» жодних нарахувань за кредитним договором не здійснювалось.

Однак, всупереч умов договору відповідач належним чином не виконав свого зобов`язання щодо повернення коштів, в результаті чого виникла заборгованість у розмірі - 33546,30 грн, яка складається з наступного: 9000,00 грн - заборгованість по кредиту; 23646,30 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 900,00 грн - заборгованість за комісією (а.с.38,39).

Суд звертає увагу, що у вищевказаному розрахунку наявна графа щодо штрафних санкцій згідно умов договору у розмірі 3600,00 грн, однак дана сума не включена у загальну суму заборгованості (33546,30 грн) відповідно до детального розрахунку станом на 31.10.2024.

З виписки з особового рахунку за період 21.10.2024-04.05.2025 встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «ФК «ЕЙС» складає 37146,30 грн та складається з: 9900,00 грн - прострочене тіло кредиту; 23646,30 грн - прострочені відсотки; 3600,00 грн -штрафні санкції (а.с.37).

Разом з тим, у позовній заяві представник позивача звертає увагу, що позивач не заявляє вимог щодо стягнення штрафних санкцій, у зв`язку з чим, загальна сума заявлених до стягнення вимог становить 33546,30 грн (заборгованість по кредиту 9900,00 грн та заборгованість по відсотках 23646,30 грн).

Також судом встановлено, що 21.10.2024 між первісним кредитором та позивачем укладено договір факторингу №21102024-МК/ЕЙС відповідно до умов якого позивачеві відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. У порядку та на умовах, визначених у договорі факторингу, позивач зобов`язався передати (сплатити) первісному кредитору суму фінансування, а первинний кредитор зобов`язався відступити позивачу права вимоги за укладеними кредитними договорами згідно реєстру, в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги (а.с.40-44).

Відповідно до витягу з реєстру боржників за договором факторингу №21102024-МК/ЕЙС від 21.10.2024 від ТОВ «МАКС КРЕДИТ» до позивача перейшло право вимоги до відповідача ОСОБА_2 на загальну суму 33546,30 грн (а.с.49,50).

Цей факт підтверджується актом приймання-передачі реєстру боржників за договором факторингу №21102024-МК/ЕЙС від 21.10.2024 та платіжними інструкціями №13 від 25 жовтня 2024 року, №14 від 30 жовтня 2024 року, №15,16 від 31 жовтня 2024 року, які свідчить про виконання фактором своїх обов`язків за вищевказаним Договором факторингу (а.с.46-48).

Факт отримання грошових коштів відповідачем у розмірі 9000,00 грн підтверджується наданою АТ КБ «Приватбанк» випискою про рух коштів по картці НОМЕР_2 , яка належить ОСОБА_1 за період з 24.04.2024 по 29.04.2024, з якої видно, що відповідач 24.04.2024 отримувала кредитні кошти в сумі 9000,00 грн, та користувалася ними (а.с.90-92).

Також, з інформації АТ КБ «Приватбанк» від 05.06.2025, яка надана на виконання вимог ухвали суду від 22.05.2025, вбачається, що в анкетних даних ОСОБА_1 зазначено номер телефону НОМЕР_3 , який ідентичний з номером телефону, який зазначений у договорі кредитної лінії №00-9738226 від 24.04.2024 (а.с.17-21) та довідці про ідентифікацію клієнта (а.с.29).

Таким чином, спірні правовідносини між сторонами виникли через неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань перед кредитодавцем за кредитним договором внаслідок чого утворилась заборгованість.

Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов необхідно задовольнити частково з огляду на таке.

До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосував норми Цивільного кодексу України та Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електрону комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.

Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Із огляду на зазначені норми Закону, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Указаний висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах від 9 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 7 жовтня 2020 року №127/33824/19.

На підставі частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом на підставі зазначеної вище ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Не кожний правочин укладений в електронній формі вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св20), від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 (провадження №61-16243св20).

Зважаючи на встановлені фактичні обставини справи, які підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами, суд вважає, що між ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та ОСОБА_1 24.04.2024 був укладений кредитний договір №00-9738226 в електронній формі, підписаний ним одноразовим ідентифікатором.

Сторони узгодили розмір кредиту, строки та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення таких договорів.

Таким чином, посилання відповідача у відзиві на порушення граничної вартості кредиту, кабальності умов, неналежної електронної форми договору, тощо, не знаходять підтвердження під судового розгляду та оцінюються критично, так як ним не оспорювались під час укладання договору. Відсутність його волі на отримання кредиту та згоди з умовами кредитного договору не доведена жодними доказами та не оспорюється.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

На підставі ст. 526, 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне) виконання.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом з тим, відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, позивач ТОВ «ФК «ЕЙС» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №00-9738226 від 24.04.2024, на підставі Договору факторингу №21102024-МК/ЕЙС від 21.10.2024.

Згідно з положеннями ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписка за картковим рахунком (по кредитному договору) є належними доказами щодо перерахування банком коштів на рахунок позичальника, що відповідно, свідчить про виконання банком взятих на себе обов`язків по наданню кредитних коштів.

Саме таку позицію висловив Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17.12.2020 у справі 278/2177/15-ц.

Факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується наданою АТ КБ «Приватбанк» випискою про рух коштів по картці від 05.06.2025 ОСОБА_1 за період з 24.04.2024 по 29.04.2024, з якої видно, що відповідач 24.04.2024 отримувала кредитні кошти в сумі 9000,00 грн, та користувався ними (а.с.91-92).

Разом з тим, відповідач належно не виконував зобов`язання за кредитним договором, тому має заборгованість перед позивачем, яка складається з: 9000,00 грн - заборгованість по кредиту; 23646,30 грн - заборгованість по відсоткам, що в загальному розмірі становить 32646,30 грн .

Вищезазначені суми відображені у розрахунку заборгованості (а.с.38, 39).

На день розгляду справи дана заборгованість відповідачем не погашена.

Більш того, доводи відповідача, що вимога про нарахування та сплату відсотків є явно завищеними і не відповідають засадам справедливості, свідчить про істотну нерівність сторін, суд відхиляє з огляду на таке.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Так, сторони у кредитному договорі у порядку, передбаченому статтями 3, 627 ЦК України узгодили процентну ставку за користування кредитом.

Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, відповідає узгодженій сторонами процентній ставці. Контррозрахунок відповідач не надала, а посилається лише на несправедливість розміру відсотків, якій сама ж узгодила з первісним кредитором. А тому такі доводи визнаються необґрунтованими.

Крім того, зустрічний позов про визнання договору або окремого його положення недійсним не заявив, як і доказів звернення з окремим позовом, а в силу статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується (правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним).

Отже, первісний кредитор виконав взяті на себе зобов`язання щодо надання боржнику коштів у користування (право вимоги за якими згодом перейшло до позивача), однак в порушення ст. 509, 526, 1048, 1049, 1054 ЦК України та умов договору відповідачка зобов`язання належним чином не виконував, внаслідок чого у останньої перед позивачем утворилась заборгованість.

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором (див. постанову Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 334/3056/15).

За змістом висновку Верховного Суду у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 саме на сторону відповідача покладено процесуальний обов`язок спростування розміру заборгованості, заявленого стороною позивача.

Відповідач ОСОБА_1 наведені розрахунки належним чином не заперечив, власних не провів, доказів їх неправильності суду не надав. Із огляду на зазначене, у суду немає підстав сумніватися у обґрунтованості розрахунків, які беруться до уваги як розмір наявної заборгованості перед позивачем.

Так, у позовній заяві ТОВ «ФК «Ейс» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 24.04.2024 у розмірі 33546,30 грн., що складається з 9900,00 грн - заборгованість по тілу кредиту; 23646,30 грн - заборгованість по відсоткам.

Разом з тим, виходячи з аналізу наведених норм Закону та встановлених судом обставин неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, що призвело до виникнення заборгованості, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 32646,30 грн, з урахуванням того, що на виконання умов договору ОСОБА_1 було надано кредит у розмірі 9000,00 грн, а не 9900 грн, та вимоги щодо стягнення заборгованості за комісією у розмірі 900,00 грн позивачем не заявлялося.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з платіжним дорученням позивач сплатив 2422 грн. 40 коп. судового збору (а.с. 1).

Вимоги позивача задоволені частково, а саме на 97,32%, тому судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі пропорційно до задоволених вимог, в розмірі 2357 грн. 48 коп.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Позивач на підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу до позовної заяви та заяви про розподіл судових витрат додав: договір про надання правової допомоги №07/04/25-02 від 07.04.2025, укладений між ТОВ «ФК «ЕЙС» та АБ «Тараненко та Партнери»; додаткова угода № 3 до договору про надання правової допомоги №07/04/25-02 від 07.04.2025, відповідно до якої клієнт доручає, а Адвокатське бюро зобов`язується надавати юридичну допомогу по захисту його прав та інтересів по справам про стягнення заборгованості за кредитними договорами, зокрема, ПІБ боржника ОСОБА_1 , номер кредитного договору 00-9738226 від 24.04.2024; акт прийому-передачі наданих послуг від 07.04.2025, з якого вбачається, який вид послуг був наданий адвокатом та вказана вартість за кожну послугу, загальна вартість 7 000 грн.

Відповідно до ч.3ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 ст.137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із п. 2 ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Зважаючи на наведені норми процесуального закону, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», «Данілов проти України»).

Аналогічні висновки містяться у додатковій постанові Верховного Суду від 24.01.2019 року по справі №910/15944/17.

З матеріалів справи вбачається, що правнича допомога надавалась позивачу АБ «Тараненко та Партнери» на підставі договору про надання правової допомоги №07/04/25-02 від 07.04.2025.

Суд, вирішуючи питання про розмір витрат на правову допомогу виходить з того, що сторона по справі має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд враховує, що дана категорія справ є поширеною, є нескладною, типовою та не потребує особливих затрат часу на її складання. Позовна заява та пакет документів, що доданий до нього, також є наперед визначеним та не потребує великих зусиль для його зібрання.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на необхідності дотримання принципу співмірності при розрахунку судових витрат.

Так, Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц наголосила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі №922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У справі № 922/3812/19 Верховний Суд зазначив, що суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17).

Таким чином, виходячи з критеріїв обґрунтованості та пропорційності судових витрат, а також принципу розумності їхнього розміру, конкретних обставин справи, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача повинен становити 3000,00 грн.

Керуючись статтями 133, 137, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задовольнити частково

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» заборгованість за кредитним договором №00-9738226 від 24.04.2024 у розмірі 32646,30 грн (тридцять дві тисячі шістсот сорок шість гривень тридцять копійок).

В задоволенні решти вимог, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» 2357,48 грн (дві тисячі триста п`ятдесят сім гривень сорок вісім копійок) грн витрат по сплаті судового збору та 3000,00 грн (три тисячі гривень) витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне ім`я сторін:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС», , місцезнаходження: Харківське шосе, буд. 19, офіс 2005, м. Київ;;

відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Повний текст рішення складено 02.07.2025.

Суддя О.А. Натальчук