Справа № 308/2432/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 червня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого: судді Джуги С.Д.,

суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.

за участі секретаря судового засідання: Мочан М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну за апеляційною скаргою Закарпатської обласної прокуратури на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 березня 2024 року в частині відмовлених позовних вимог у складі судді Придачука О.А., у справі за позовом Ужгородської окружної прокуратури до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування пункту рішень Ужгородської міської ради, витребування земельної ділянки на користь територіальної громади міста Ужгорода та скасування державної реєстрації про право власності на нерухоме майно,-

встановив:

У березні 2017 року Ужгородська окружна прокуратура звернулася в суд із позовом до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому, уточнивши позовні вимоги, просила:

1) визнати незаконним та скасувати пункт 1.24 рішення 20 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 19.12.2013 за №1169;

2) визнати незаконним та скасувати пункт 1.64 рішення 20 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 14.03.2014 за №1231;

3) визнати незаконним та скасувати пункт 1.10 рішення 8 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 29.11.2016 за №480;

4) витребувати від ОСОБА_2 земельну ділянку за кадастровим номером :24:001:0454 площею 0,05 га вартістю 376815,00 грн. на користь територіальної громади міста Ужгорода

5) скасувати державну реєстрацію про право власності на нерухоме майно ОСОБА_2 на земельну ділянку за кадастровим номером :24:001:0454 площею 0,05 га .

Позов обґрунтовано тим, що рішенням 20 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 19.12.2013 за № 1169 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з подальшою передачею даної ділянки в оренду по АДРЕСА_1 .

Рішенням 20 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 14.03.2014 за №1231 зазначену земельну ділянку надано в оренду строком на три роки до 27.02.2017.

Рішенням 8 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 29.10.2016 за №480 вказаній особі затверджено технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та передано їй у власність.

23.08.2017 згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно оспорювана земельна ділянка відчужена ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу, №1013 від 23.08.2017.

Позивач зазначає, що в ході опрацювання законності прийняття спірних рішень встановлено, що відведення земельної ділянки відбулось за рахунок території, на яких згідно до генерального плану міста Ужгорода та плану зонування, затвердженого рішенням 1 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 10.03.2016 за №119, будівництво житлової забудови заборонено.

Враховуючи наведене, прокурор у даній позовній заяві вказує на те, що спірна земельна ділянка є власністю територіальної громади, яка незаконно вибула із її власності, саме без волі власника, оскільки передана з порушенням норм земельного законодавства, що встановлено рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 17.04.2015, а тому наявні правові підстави для витребування земельної ділянки.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 березня 2024 року позов Ужгородської окружної прокуратури задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано пункт 1.24 рішення 20 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 19.12.2013 за № 1169.

Визнано незаконним та скасувано пункт 1.64 рішення 20 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 14.03.2014 за № 1231.

Визнано незаконним та скасувано пункт 1.10 рішення 8 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 29.11.2016 за №480.

У задоволенні решти вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі Закарпатська обласна прокуратура просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог прокурора щодо витребування від ОСОБА_2 земельної ділянки за кадастровим номером :24:001:0454 площею 0,05 га на користь територіальної громади міста та скасування державної реєстрації про право власності на таку за ОСОБА_2 та ухвалити нове рішення в цій частині, яким позов прокурора у цій частині задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для витребування від ОСОБА_2 спірної земельної ділянки на користь територіальної громади міста та скасування державної реєстрації про право власності на таку за ОСОБА_2 , та неправомірно відмовив у даному позові.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні прокурор Андрейчик А.М. підтримала апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Йосипчук О.В. у судовому засіданні просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явився, Про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України, розглянута у його відсутності.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, пояснення представника сторони, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 року), справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом даного апеляційного перегляду, відповідно до вимог ч.1ст 367 ЦПК України, є рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про витребування земельної ділянки на користь територіальної громади міста Ужгорода та скасування державної реєстрації права власності на таку за ОСОБА_2 . В іншій частині рішення суду не оскаржено та не переглядається судом апеляційної інстанції.

Матеріалами справи встановлено, що згідно витягу з рішення XX сесії VI скликання Ужгородської міської ради від 19.12.2013 за № 1169 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з подальшою передачею даної ділянки в оренду.

Відповідно до витягу з рішення XX сесії VI скликання Ужгородської міської ради від 14.03.2014 за № 1231 ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки :24:001:0454 площею 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 та надано її в оренду строком на три роки до 27.02.2017.

Згідно витягу з рішення VIІІ сесії VІІ скликання Ужгородської міської ради від 29.10.2016 за №480 ОСОБА_1 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки кадастровий номер :24:001:0454 площею 0,05 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 та передано її у власність.

З відповіді голови Ужгородської міської ради Б. Андріїва від 30.01.2017 №163/03-18 на вимогу від 19.01.2017 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :24:001:0454 згідно публічної кадастрової карти та генплану 2004 року знаходяться до території багатоквартирної житлової забудови.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.08.2017 земельна ділянка з кадастровим номером :24:001:0454 відчужена ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу №214 від 23.02.2017.

З листа Державного підприємства Українського науково-дослідного інституту проектування міст «Діпромісто» №1-79 від 19.01.2018, слідує, що у містобудівній документації «Корегування окремих розділів генерального плану міста Ужгорода» (затвердженої 04.06.2004) на Основному кресленні земельна ділянка за :24:001:0454 визначена як територія перспективної багатоквартирної житлової забудови. За необхідності використання для містобудівних потреб зазначеної ділянки необхідне розроблення проекту «Внесення змін до генерального плану м. Ужгород».

25.08.2019 цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером :24:001:0454 було змінено на «для будівництва та обслуговування будівель торгівлі».

Судом першої інстанції встановлено порушення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, його затвердження та передачу у приватну власність відповідачу ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, та задоволено вимоги прокурора про визнання незаконними та скасування пункту 1.24 рішення 20 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 19.12.2013 за № 1169, пункту 1.64 рішення 20 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 14.03.2014 за № 1231, пункту 1.10 рішення 8 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 29.11.2016 за №480. Рішення суду першої інстанції у цій частині не оскаржено та не є предметом перегляду в апеляційному порядку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині витребування у ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером :24:001:0454, площею 0,05 га на користь територіальної громади міста Ужгород та скасування державної реєстрації права власності, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності.

З такими висновками суду погоджується колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Матеріалами справи встановлено, що рішення XX сесії VI скликання Ужгородської міської ради від 14.03.2014 за № 1231 відповідачу ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки :24:001:0454 площею 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 та надано її в оренду строком на три роки до 27.02.2017.

На підставі даного рішення з ОСОБА_1 укладено договір оренди даної земельної ділянки №1710 від 05.05. 2014. Право оренди земельної ділянки зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 21676755 від 15.05.2014.

24.12.2024 управлінням містобудування та архітектури Ужгородської міської ради ОСОБА_1 видано будівельний паспорт на будівництво житлового будинку на вказаній земельній ділянці. 15.01.2015 Управлінням Державної архітектурно- будівельної інспекції у Закарпатській області (замовник ОСОБА_1 ) зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт ЗК 77.

Згідно договору купівлі продажу земельної ділянки від 23 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріальнго округу Олійник Л.Є. за реєстром №214, ОСОБА_1 продав земельну ділянку кадастровий номер :24:001:0454 площею 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_2 .

Згідно договору кіпівлі - продажу об`єкта незавершеного будівництва від 23серпня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріальнго округу Олійник Л.Є. за реєстром №1013, ОСОБА_1 продав відповідачу ОСОБА_2 незавершене будівництво, об`єкт житлової нерухомості, що розташований у АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,05 га., кадастровий номер :24:001:0454. Вище вказане незавершене будівництво заначене під літерою А, складається з фундаменту, стін та перекриття, має готовність 24%. Належність відчужуваного об`єкта незавершеного будівництва продавцю підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прва власності №93718508, виданий 04.08.2017

Таким чином матеріалами справи доведено, що на спірній земельній длянці попередній власник земельної ділянки ОСОБА_1 , отримавши відповідні дозвільні документи, збудував на ній об`єкт незавершеного будівництва, який має готовність 24% та у подальшому разом із земельною ділянку відчужив їх відповідачу ОСОБА_2 , який на даний час є їх власником.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17).

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Колегія суддів зазначає, що при розгляді цієї справи може бути враховано також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

Разом із тим у пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З огляду на викладене, принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності» при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Матеріалами справи доведено, що відповідач ОСОБА_2 набув право власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :24:001:0454 та розташований на ній об`єкт незавершеного будівництва 24 % готовності на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів купівлі продажу від 23.02.2017 та купівлі продавжу 23.08.2017, і є їх добросовісним набувачем, оскільки зворотнього не встановлено. Правомірність правочинів не спростовано. На час придбання відповідачем ОСОБА_2 даної земельної ділянки та розташованого на ній об`єкту незавершеного будівництва, попередній власник даного нерухомого майна ОСОБА_1 мав право їх відчужити. Земельна ділянка вибула з володіння її першого власника з волі останнього шляхом прийняття Ужгородською міською радою відповідного рішення. За період перебуванняу у користуванні ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, ОСОБА_1 отримав дозвільні документи та почав зводити на ній об`єкт нерухомого майна, який на час купівлі його відповідачем ОСОБА_2 становив 24% готовності. Відповідачу ОСОБА_2 не були відомі і не могли бути відомі обставини, які у подальшому встановлені щодо порушень Ужгородською міською радою процедури та порядку прийняття нею рішення про передачу у власність земельної ділянки попередньому власнику - відповідачу ОСОБА_1 .. Набуваючи у власність спірну земельну ділянку, як відповідач ОСОБА_1 , так і відповідач ОСОБА_2 , мали обгрунтовані та законні сподівання, що Ужгородська міська рада, передаючи у власність спірну земельну ділянку, діяла в межах повноважень і у встановлений законом спосіб. У подальшому такі дії міськради підтверджувалися наданням відповідними органами дозвільних документів ОСОБА_1 на будівництво та державною реєстрацією права власності на об`єкт незавершеного будівництва за ОСОБА_1 . Правомірність оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна на спірній земельній ділянці за ОСОБА_1 не спростована. Окрім того, на даний час цільове призначення спірної земельної ділянки було змінено, а відтак, недоліки щодо невідповідності містобудівній документації в частині цільового призначення усунуто.

Колегія суддів, з врахуванням вищенаведених обставин констатує, що задоволення позову в частині витребування спірної земельної ділянки у відповідача ОСОБА_2 із розміщеним на ній належим відповідачу на праві власності об`єктом незавершеного будівництва 24 % готовності: порушить принцип «належного врядування», оскільки потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу, має ознаки непропорційного втручання у право відповідача на мирне володіння майном, покладатиме на нього надмірний індивідуальний тягар і порушить справедливий баланс інтересів сторін, та фактично у даному випадку не переслідує державного чи суспільного інтересу. Витребування від відповідача ОСОБА_2 спірної земельної ділянки із належним відповідачу на праві власності об`єктом незавершеного будівництва суперечитиме положенням статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно і всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну правову оцінку та обгунтовано відмовив у вимогах про витребування земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Підстав для зміни чи скасування рішення суду не має.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін.

Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 01 серпня 2024 року на підставі ч.9 ст. 158 ЦПК України підлягають скасуванню.

Керуючись ст. ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 березня 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 01 серпня 2024 року скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 27 червня 2025 року.

Головуючий:

Судді: