Справа №466/1375/24 Головуючий у 1 інстанції:Білінська Г.Б.
Провадження №22-ц/811/635/25 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова в складі судді Білінської Г.Б. від 28 січня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту перебування на утриманні, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 28 січня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні відмовлено.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 28 січня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 .

Зазначає, що при винесені рішення судом були порушені передбачені законодавством вимоги щодо дослідження та оцінки доказів, зокрема, деякі докази не були належним чином оцінені судом, в той час як оцінка деяких доказів, які наявні у матеріалах справи, в цілому відсутні. Так, у судовому рішенні відсутні відомості щодо дослідження або оцінку такого доказу як нотаріально засвідчена заява ОСОБА_3 , зареєстрована в реєстрі за №1127. Згідно із нотаріально посвідченою заявою від 22.03.2024 року: ОСОБА_3 підтверджує той факт, що на повному утриманні її чоловіка ОСОБА_1 перебувають троє дітей віком до 18 років, особисто сплачує всі видатки, які виникають під час ведення спільного побуту та виховання трьох дітей. Зазначає, що судом, також, не враховано такі докази, як засвідчені директором ліцею №38 Львівської міської ради характеристики ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Вважає, що врахування та оцінка даних характеристик є важливою для підтвердження того, що заявник реально займається навчанням та вихованням дітей, що повинно враховуватись судом в контексті доведення факту їх утримання. Окрім цього, з відомостей, наданих директором ліцею в даних характеристиках можна також зробити висновок, що рідний батько дітей ОСОБА_5 повністю відсутній в житті дітей, як в плані матеріальної підтримки, так і в плані навчання та виховання. Зазначає, що судом не враховано та не оцінені платіжні інструкції та платежі, які містяться у виписці особового рахунку заявника в АБ «Укргазбанк». Вважає, що вказані платежі мають важливе значення для встановлення дійсної участі заявника у вихованні та матеріальному забезпеченні потреб неповнолітніх дітей. При цьому, суд не надав жодної належної та повної оцінки таким доказам в порушення вимог законодавства.

В судове засідання окрім заявника ОСОБА_1 , решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявника на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів заяви, додаткових письмових пояснень заінтересованої особи, відзиву на заяву, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 10, 12, 18, 76, 80-82, 263, 264 , 265 , 293, 315 ЦПК України, постану Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», та відмовляючи у задоволені заяви, виходив з того, що 26 січня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , виданим 26.01.2021. Відповідно до рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 12.09.2019 у справі 466/5942/19 попередній шлюб ОСОБА_6 з ОСОБА_5 , який був зареєстрований 13.07.2010 у міському відділі РАЦС Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 1146 - розірвано. У спільному шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_6 народився спільний син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим 11.06.2021. У сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_8 виховуються троє дітей, із них двоє від попереднього шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_5 : ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .. Судом було встановлено, що 02 липня 2021 року Управлінням соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради видано Посвідчення багатодітної сім`ї серії НОМЕР_3 . У посвідчені зроблено запис про те, що у сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_8 виховуються троє неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 (2010 р.н.), ОСОБА_5 (2016 р.н.), ОСОБА_7 (2021р.н.). 02 липня 2021 року ОСОБА_4 видано Посвідчення дитини з багатодітної сім`ї серія НОМЕР_4 . 30 листопада 2023 року ОСОБА_5 видано Посвідчення дитини з багатодітної сім`ї серія НОМЕР_5 . Актом обстеження умов проживання від 04.11.2023 та Актом обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/ фактичного місця проживання особи від 15.11.2023, встановлено факт спільного проживання: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 . Суд зазначив, що на підтвердження факту утримання заявником зазначених неповнолітніх дітей було надано наступні докази: - судовий наказ, виданий Шевченківським районним судом м.Львова 23.07.2019 р., за яким з ОСОБА_5 стягувались аліменти в користь ОСОБА_6 на утримання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_9 . Оскільки 24.03.2024 року ОСОБА_6 звернулась у Шевченківський ВДВС Західного міжрегіонального управління юстиції про повернення вказаного виконавчого документу та відмовою від аліментів, державним виконавецем винесена постанова 13.03.2024 про повернення виконавчого документу без виконання. На момент винесення постанови заборгованості у ОСОБА_6 по сплаті аліментів на своїх двох дітей не було. Отже, до ІНФОРМАЦІЯ_5 батько ОСОБА_4 та ОСОБА_9 брав участь в утриманні своїх дітей, і таке припинено за заявою матері дітей - ОСОБА_6 . Таке утримання штучно, на думку суду, перекладено на заявника у даній справі; - довідку ТЗОВ «Альянс Холдинг» про те, що ОСОБА_8 перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною з 19.08.2021. Строк декретної відпустки не вказаний, сума виплат за цей період не зазначена, що має суттєве значення, на думку суду , для характеристики бюджету сім`ї. Суду також не надано жодних доказів на підтвердження наявності нерухомого чи рухомого майна у батьків дітей, що теж мало би значення для визначення факту перебування дітей на утриманні у заявника; - виписка з банківського рахунку ОСОБА_1 , де маються відрахування оплати заявником витрат на гуртки та навчання дітей ОСОБА_6 . Однак, заявником не надано жодних доказів походження цього рахунку, джерел надходження грошових коштів. Заявником не надано відомостей чи доказів, де він працює та з яких джерел утримує сім`ю та себе у тому числі. Оцінюючи надані докази, суд прийшов до переконання, що факт перебування на утриманні ОСОБА_1 трьох дітей віком до 18 років, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 заявником не доведений, а відтак його заява до задоволення не підлягає.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають; обставини, які суд вважав встановленими не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою (заінтересовані особи: Управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 (залучений ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 28 лютого 2024 року) про встановлення факту перебування на утримані, в якій просив:

- встановити факт перебування на утримані ОСОБА_1 трьох дітей віком до 18 років, а саме: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

В обґрунтування заяви зазначав, що 26 січня 2021 року між, ним та ОСОБА_6 укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 виданого 26.01.2021. Відповідно до рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 12.09.2019 у справі 466/5942/19 попередній шлюб ОСОБА_6 з ОСОБА_5 , який був зареєстрований 13.07.2010 у міському відділі РАЦС Львівського міського управління юстиції, актовий запис №1146 - розірвано та рішення суду набрало законної сили. У спільному шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_6 народився спільний син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 виданого 11.06.2021. З моменту укладення шлюбу на утриманні ОСОБА_1 перебувають неповнолітні діти ОСОБА_6 , а саме: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Встановлення факту перебування на утриманні заявника трьох неповнолітніх дітей необхідний для пред`явлення рішення суду у ТЦК та отримання відстрочки від мобілізації.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною першою статті 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.

У той же час перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Статтею 19 ЦПК України визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. У частині першій цієї статті встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Отже, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року судом встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК України та пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України.

Також неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.01.2024 року у справі № 560/17953/21 вважала за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 290/289/22-ц (провадження № 61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Вказане відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 18.01.2024 року у справі № 560/17953/21.

Колегія суддів зазначає, що заявник просив встановити факт перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей, в тому числі і дітей дружини ОСОБА_6 , які заявником на даний час не усиновлені.

Відтак, заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу батька, у якого на утриманні перебувають діти.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження факту перебування на утриманні в заявника трьох неповнолітніх дітей, необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав рідного батька та матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.

У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Як вбачається із матеріалів справи, заявник ОСОБА_1 є вітчимом для двох неповнолітніх дітей, які є у дружини від попереднього шлюбу, а саме: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Під час перебування у шлюбі із заявником, ОСОБА_6 , народила третю дитину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно відомостей посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого Управлінням соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради сім`я ОСОБА_10 та ОСОБА_1 є багатодітною сім`єю.

Згідно судового наказу, виданим Шевченківським районним судом м. Львова 23.07.2019 р., за яким з ОСОБА_5 стягувались аліменти в користь ОСОБА_6 на утримання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Оскільки 24.03.2024 року ОСОБА_6 звернулась у Шевченківський ВДВС Західного міжрегіонального управління юстиції про повернення вказаного виконавчого документу та відмовою від аліментів, державним виконавцем винесена постанова 13.03.2024 про повернення виконавчого документу без виконання. На момент винесення постанови заборгованості у ОСОБА_5 по сплаті аліментів на своїх двох дітей не було.

Відтак, батько дітей живий, що підтвердив сам заявник в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, не позбавлений батьківських прав, сплачував аліменти до відмови ОСОБА_6 від аліментів, виконував свої батьківські обов`язки.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право зокрема, спір щодо участі одного з батьків (особи, вітчима) у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України) .

Доведення факту одноосібного виховання дитини вітчимом пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати та батько не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт виховання дитини вітчимом не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Відтак, подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то питання, заявлене ОСОБА_1 у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій матері та батька ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду.

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги слід вважати частково обґрунтованими та таку слід задовольнити частково, судове ж рішення підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали, якою заяву ОСОБА_1 , заінтересованих осіб Управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_7 про встановлення факту перебування на утриманні слід залишити без розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.4, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 січня 2025 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи Управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту перебування на утриманні залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04 липня 2025 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П.Крайник

М.М. Шандра