Номер провадження: 22-ц/813/460/25
Головуючий у першій інстанції Ярема Х.С.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 травня 2023 року за позовом адвоката Комісар Олега Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового слідства та прокуратури, -

в с т а н о в и в:

22 серпня 2022 року адвокат Комісар Олег Вікторович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового слідства та прокуратури, у якій просив суд стягнути з держаного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000 грн, обґрунтовуючи вимоги тим, що ОСОБА_1 звернувся до суду з причин заподіяння йому з боку держави в особі відповідних органів моральної шкоди. Так, виправдовувальним вироком суду від 08 червня 2018 року, залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року ОСОБА_1 було визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинувачення за ч. 3 ст. 368 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення. Ухвалою суду касаційної інстанції від 04 червня 2019 року, внаслідок задоволення скарги прокуратури, справу повернуто на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. За результатами нового розгляду ухвалою суду апеляційної інстанції від 01 грудня 2021 року залишено без змін виправдувальний вирок від 08 червня 2018 року. Постановою суду касаційної інстанції від 13 липня 2022 року залишено без змін вирок від 08 червня 2018 року та ухвалу суду апеляційної інстанції від 01 грудня 2021 року.

Отже, внаслідок незаконного повідомлення про підозру, проведення обшуку, накладення арешту на майно, відсторонення від роботи та застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання позивачеві та незаконного засудження ОСОБА_1 було завдано моральну шкоду. Моральна шкода полягає у завданні значних моральних страждань, приниженні його честі та гідності, порушенні звичного способу життя, погіршенні стану здоров`я. Страждань завдало і те, що для внесення застави йому потрібно було докласти значних зусиль для пошуку коштів. Також факт порушення відносного нього кримінальної справи став йому перешкодою в перемозі на місцевих виборах до міської ради. Позивач через тиждень був звільнений з посади заступника начальника відділу Держгеокадастру в Ананівському районі, тобто він втратив роботу. Тривалість перебування під слідством (7 років 83 місяці і 6 днів) також завдала йому моральних страждань.

Таким чином, ОСОБА_1 вважав, що на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду» має право на відшкодування державою гарантованого мінімального розміру моральної шкоди. Такий розмір слід обчислювати з 27 липня 2015 року (день затримання) по 01 грудня 2021 року (день постановлення судом апеляційної інстанції судового рішення після повернення справи судом касаційної інстанції на новий розгляд) і становить він, виходячи з мінімального розміру заробітної плати на 01 січня 2022 року - 6 500 грн, а всього 545 153 грн за період 7 років 83 місяці і 6 днів. Разом з тим, ОСОБА_1 вважає, що незаконне засудження, тривалість слідства дає йому право на збільшення гарантованого мінімального розміру моральної шкоди, який він оцінює в 1 000 000 грн.

23 вересня 2022 року відповідач, Одеська обласна прокуратура, надала суду відзив на позов, у якому не заперечує обставин незаконного засудження ОСОБА_1 , внаслідок постановлення судом виправдовувального вироку та погоджується, що має право на гарантований мінімальний розмір моральної шкоди, завданої незаконним засудженням. Але не погоджується з обчисленням розміру цієї суми. Вважає, що строк перебування під слідством та судом складає 78 місяців та 4 дні, а саме з дня повідомлення про підозру 27 липня 2015 року та закінчується в день набрання вироком від 08 червня 2018 року законної сили, тобто 01 грудня 2021 року в день постановлення судом апеляційної інстанції ухвали про залишення вироку без змін. Відповідно цей розмір складає 507 867 грн. Підстав для збільшення відшкодування розміру моральної шкоди до 1 000 000 грн немає, оскільки це не доведено позивачем. Відшкодування моральної шкоди не повинно призводити до безпідставного збагачення. Крім того, Одеська обласна прокуратура вважає себе неналежним відповідачем у справі, оскільки прокуратура не здійснювала протиправних дій відносно позивача, а слідство вело слідче управління ГУНП в Одеській області. Також відповідач заперечує щодо розміру витрат на правову допомогу, вважає їх завищеними, неспівмірними.

26 вересня 2023 року адвокат Комісар Олег Вікторович в інтересах ОСОБА_1 надав суду заперечення на відзив на позов Одеської обласної прокуратури, у яких вважав відзив на позов необґрунтованим та просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

14 жовтня 2022 року, відповідач, Державна казначейська служба України, надала суду відзив на позовну заяву, у якому зазначала, що Державна казначейська служба України є самостійною юридичною особою та не уособлює державу, тобто не відповідає за її зобов`язання, і не порушувала прав та законних інтересів позивача. Фактичною датою виправдання позивача є вирок суду від 06 серпня 2018 року, отже, строк перебування під слідством та судом слід обраховувати з дня затримання 27 липня 2015 року й до 06 серпня 2018 року. З 06 серпня 2018 року щодо нього перестали застосовуватись будь-які заходи процесуального примусу та він перестав відчувати загрозу. Тому розрахунок слід було провадити за 36 місяців і 10 днів (236 166 грн). Разом з тим, відповідно до п. 3 розд. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (набрав чинності з 01.01.2017) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого 01 січня календарного року, починаючи з 01.01.2017. Тому сума моральної шкоди за 36 місяців і 10 днів становить 90 143 грн. Крім того, факт заподіяння моральної шкоди не доведено. Так, захворювання на які посилається позивач не були викликані досудовим розслідуванням. Звільнення з посади також відбулось не внаслідок порушення щодо нього кримінальної справи, а за його згодою, адже він міг бути відстороненим. Участь у місцевих виборах, де він не отримав перемогу, теж не пов`язана з слідством, не доведено причинно-наслідкового зв`язку. Заперечувала розмір витрат на правову допомогу, оскільки вважала, що гонорар має бути розумним, відповідати реальності витрат, не враховано складність справи.

09 листопада 2022 року адвокат Комісар Олег Вікторович в інтересах ОСОБА_1 надав суду відповідь на відзив на позовну заяву Державної казначейської служби України, у яких вважав відзив на позовну заяву необґрунтованим та просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Суд стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 550 000 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 гривень. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі, відповідач, Державна казначейська служба України, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, а саме, судом порушено встановлений законом порядок визначення розміру моральної шкоди, не враховано, що позивачем безпідставно було збільшено період, за який позивач має право на відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, який слід обраховувати з дня затримання 27 липня 2015 року й до дня винесення Ананьївським районним судом Одеській області виправдувального вироку від 08 червня 2018 року, тому розрахунок слід було провадити за 36 місяців і 10 днів. Позивач використовує як розрахункову величину розмір мінімальної заробітної плати, який відповідно до Закону України «Про Держаний бюджет України на 2022 рік» становить 6 500 грн, тому розрахунок моральної шкоди позивачеві слід було здійснювати наступним чином: 6 500 х 26 місяців 10 днів = 236 166, 00 грн. Проте після набрання чинності Закону України від 06.12.2016 за №1774-УІІІ мінімальна заробітна плата не застосується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а застосовується прожитковий мінімум для працездатних особі, встановлений на 1 січня календарного року, тож розмір моральної шкоди може становити 90 143,00 грн (2 481,00 грн х 36 місяців 10 днів). Не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями органів прокуратури та моральною шкодою, а також її наявність, а також не враховано критерію розумності розміру витрат на правничу допомогу, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

В судове засідання, призначене на 26 червня 2025 року об 16 год 00 хв сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками, наявними в матеріалах справи (а.с. 213-226).

Від представника ОСОБА_1 Комісар О.В. до апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі та у відзиві адвоката Комісар Олега Вікторовича в інтересах позивача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у разі встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною 7 статті 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведено у частині 1 статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно вимог статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

За правилами пункту 2 частини 2 статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 2014 року №266/94-ВР (надалі - Закону №266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 2 Закону №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону №266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону №266/94-ВР).

Згідно частин 2, 3 статті 13 Закону №266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 липня 2015 року СУ ГУНП в Одеській області внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості щодо кримінального провадження №0000533 відносно ОСОБА_1 , про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування вказаного кримінального провадження у формі процесуального керівництва здійснювався прокурорами Одеської обласної прокуратури.

27 липня 2015 року ОСОБА_1 було затримано.

28 липня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 08 червня 2018 року у справі №522/20003/15-к визнано ОСОБА_1 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 368 КК України та виправдано його у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, скасовано запобіжний захід відносно ОСОБА_1 та скасовано арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 , повернуто 700 000 грн застави.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 06 серпня 2018 року вирок Ананьївського районного суду Одеської області від 08 червня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04 червня 2019 року касаційну скаргу прокурора задоволено частково та призначено новий розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року залишено без змін вирок Ананьївського районного суду Одеської області від 08 червня 2018 року.

Постановою Верховного Суду від 13 липня 2022 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Ананьївського районного суду Одеської області від 08 червня 2018 року і ухвалу Одеського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року залишено без змін.

З приводу погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 ним надано такі докази: заява від 03.10.2016 подана до Ананьївського районного суду Одеської області про відкладення судового засідання у зв`язку з погіршенням стану здоров`я; довідка без дати та номера про перебування ОСОБА_1 на амбулаторному лікуванні з 03.10.2016 (гострий правосторонній цистопієліт); заява від 14.11.2016 подана до Ананьївського районного суду Одеської області про відкладення судового засідання у зв`язку з погіршенням стану здоров`я; довідка від 14.11.2019 про перебування ОСОБА_1 на амбулаторному лікуванні з 12.11.2016 (правостороння ниркова коліка); заява від 15.02.2016 подана до Ананьївського районного суду Одеської області про відкладення судового засідання у зв`язку з погіршенням стану здоров`я; довідка від 15.02.2017 про перебування ОСОБА_1 на амбулаторному лікуванні з 15.02.2017 (сечокам`яна хвороба); заява від 19.05.2017 подана до Ананьївського районного суду Одеської області про відкладення судового засідання у зв`язку з погіршенням стану здоров`я; довідка від 19.05.2017 про перебування ОСОБА_1 на амбулаторному лікуванні з 19.05.2017 (загострення хронічного панкреатиту); заява від 12.10.2017 подана до Ананьївського районного суду Одеської області про відкладення судового засідання у зв`язку з погіршенням стану здоров`я; довідка від 18.10.2017 про перебування ОСОБА_1 на амбулаторному лікуванні з 18.10.2017 (загострення хронічного панкреатиту); заява від 17.11.2017 подана до Ананьївського районного суду Одеської області про відкладення судового засідання у зв`язку з погіршенням стану здоров`я (загострення хронічного панкреатиту); довідка від без дати та номеру про перебування ОСОБА_1 на амбулаторному лікуванні з 27.11.2017 (загострення хронічного панкреатиту).

Предметом спору є відшкодування державою гарантованого мінімального розміру моральної шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду» та збільшення цього розміру шкоди. Підставами позову є визнання позивача невинуватим у пред`явленому обвинуваченні, завдання цим значних моральних страждань, приниженні честі та гідності, порушення звичного способу життя, погіршенні стану здоров`я, втрата роботи, неотримання перемоги у місцевих виборах.

Щодо належності відповідачів у справі.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина 1 статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (ч. 4 ст. 58 ЦПК України).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанова Великої палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11, від 21.08.2019 у справі №761/35803/16-ц, від 18.12.2019 у справі №688/2479/16-ц), повинен зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

В даному випадку саме Одеська обласна прокуратура здійснювала процесуальне керівництво в кримінальному провадженні та підтримувала державне обвинувачення в суді. Позивач не ставить питання про відшкодування моральної шкоди завданої йому органом на досудовому слідстві, а звертається внаслідок виправдання його судом у встановленому порядку.

Таким чином, суд погоджується з позивачем, що відповідачем за цим позовом є Одеська обласна прокуратура.

Разом з тим, залучення або ж не залучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України або її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. До такого висновку дійшла Велика палата Верховного Суду у справі №242/4741/16-ц.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України)

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 №215 Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №910/23967/16.

Отже, стягнення коштів має відбуватися не з Державної казначейської служби України як відповідача, а з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Щодо гарантованого мінімального розміру моральної шкоди.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 08 червня 2018 року, який набрав законної сили, у справі №522/20003/15-к визнано ОСОБА_1 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 368 КК України та виправдано його у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Однак позивач та відповідачі по-різному оцінюють період за який підлягає відшкодуванню гарантований розмір моральної шкоди, величину, яку слід брати за основу для його обчислення.

Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (стаття 13) передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі №6-2203цс15 зазначено, що «відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування».

У постанові Великої палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Отже, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Аналогічні висновки наведено Великою палатою Верховного Суду у постанові від 22.04.2019 у справі №236/893/17, Верховним Судом у постановах від 21.10.2020 у справі №754/8730/19, від 03.03.2021 у справі №638/509/19. В оцінці застосування судами як розрахункової величини розміру мінімальної заробітної плати, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», Верховний Суд врахував, що відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Проте сума відшкодування моральної шкоди не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносин відсутні.

На правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII не поширюється.

Таке тлумачення указаних норм матеріального права міститься у постановах Верховного Суду від 04.06.2018 у справі №489/2492/17, від 13.06.018 у справі №464/6865/16, від 21.06.2018 у справі №205/119/17, від 16.01.2019 у справі №334/3231/16-ц, від 17.10.2019 у справі №591/6167/14-ц, від 13.11.019 у справі №213/1972/16-ц.

Таким чином, суд першої інстанції правильно відхилив доводи відповідача, Державної казначейської служби України, про те, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму, починаючи з 01 січня 2017 року.

Отже, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, в даному випадку суд має застосувати правило частини 3 статті 13 Закону та визначати розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати, в даному випадку у розмірі, встановленому Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 - 6 500 грн, встановленого законом на момент звернення до суду.

Такий висновок відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04.06.2018 у справі №489/2492/17, від 13.06.2018 у справі №464/6863/16, від 21.06.2018 у справі №205/119/17, від 25.07.2018 у справі №607/14493/16-ц, від 12.02.2020 у справі №295/692/17.

Позивач ОСОБА_1 вважав, що на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду» має право на відшкодування державою гарантованого мінімального розміру моральної шкоди. Такий розмір слід обчислювати з 27.07.2015 (день затримання) по 13.07.2022 (день прийняття остаточного судового рішення), виходячи з мінімального розміру заробітної плати 6 500 грн на станом 01.01.2022. Отже, гарантований державою розмір моральної шкоди за період 7 років 83 місяці і 6 дні становить 545 153 грн ((83 м х 6500 = 539 500 грн) + (6 днів (144 год.) х 39,42 = 5 653 грн)).

Одеська обласна прокуратура вважає, що такий розмір слід обчислювати з 27.07.2015 (день затримання) по 01.12.2021 (день постановлення судом апеляційної інстанції судового рішення після повернення справи судом касаційної інстанції на новий розгляд) і становить він, виходячи з мінімального розміру заробітної плати на 01.01.2022 6 500 грн, 545 153 грн за період 7 років 83 місяці і 6 днів.

Державна казначейська служба України вважає, що фактичною датою виправдання позивача є вирок суду від 06 серпня 2018 року, отже, строк перебування під слідством та судом слід обраховувати з дня затримання 27 липня 2015 року й до 06 серпня 2018 року.

Оцінюючи доводи сторін, суд першої інстанції погодився з твердженням Одеської обласної прокуратури про те, що гарантований державою розмір моральної шкоди в даному випадку слід обчислювати з 27.07.2015 (день затримання) по 01.12.2021, виходячи з такого.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі №1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями держави, необхідно визначати починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Згідно ч. ч. 1-4 ст. 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Враховуючи наведене, особа перебуває під слідством чи судом до набрання законної сили виправдувальним вироком або судовим рішенням, яким закрито провадження, а не до завершення його перегляду судом касаційної інстанції.

Строк розгляду справи судом касаційної інстанції не входить у період перебування особи під слідством та судом.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 520/14448/18.

Отже, останнім днем перебування під слідством чи судом є день набрання законної сили виправдувальним вироком щодо ОСОБА_1 , який набрав законної сили в день постановленням судом апеляційної інстанції постанови від 01.12.2021 року про залишення вироку Ананьївського районного суду Одеської області від 08.06.2018 року без змін.

Таким чином, період перебування позивача під слідством і судом складає з 27.07.2015 по 01.12.2021, тобто 78 місяців та 4 дні та становить 507 867 грн (78 * 6 500 + 867 (6 500:30*4)).

Тому вимоги позивача про стягнення 545 153 грн є лише частково обґрунтованими та підлягають задоволенню в частині стягнення на його користь 507 867 грн.

Водночас позивач посилається на те, що рівень його моральних страждань, яких він зазначав внаслідок незаконного засудження є таким, що не охоплюється лише відшкодуванням моральної шкоди в нарахованому державою розмірі, а є значно вищим, який він просить збільшити до 1 000 000 грн.

Так, мінімальний гарантований державною розмір моральної шкоди не може бути зменшено, однак суд може його збільшити з урахуванням конкретних обставин справи.

Позивач посилався на те, внаслідок незаконного повідомлення про підозру, проведення обшуку, накладення арешту на майно, відсторонення від роботи та застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання позивачеві та незаконного засудження ОСОБА_1 було завдано моральну шкоду. Моральна шкода полягає у завданні значних моральних страждань, приниженні його честі та гідності, порушенні звичного способу життя, погіршенні стану здоров`я. Страждань завдало і те, що для внесення застави йому потрібно було докласти значних зусиль для пошуку коштів. Також факт порушення відносного нього кримінальної справи став йому перешкодою в перемозі на місцевих виборах до міської ради. Позивач через тиждень був звільнений з посади заступника начальника відділу Держгеокадастру в Ананівському районі, тобто він втратив роботу. Тривалість перебування під слідством (7 років 83 місяці і 6 днів) також завдала йому моральних страждань.

Відповідачі заперечували щодо збільшення розміру моральної шкоди з підстав недоведеності її заподіяння, вини та причинно-наслідкового зв`язку між цими діями та шкодою.

Суд першої інстанції частково погодився з доводами відповідачів в цій частині з огляду на таке.

Так, суд вважає аргументованими доводи відповідачів, які стверджували про відсутність завдання позивачу моральної шкоди його здоров`ю, так як поява таких хворіб як загострення хронічного панкреатиту, сечокам`яна хвороба, гострий правосторонній цистопієліт можливо були у нього давно, а поява цих недуг не є наслідком незаконного засудження позивача. В цілому позивач є молодою, здоровою особою, а недуги є в кожної людини. Крім того, вони є важкими чи смертельними.

Також суд першої інстанції обґрунтовано відхилив покликання позивача на те, що лише сам факт порушення щодо нього кримінальної справи став йому перешкодою в отриманні перемоги на місцевих виборах до Ананьївської міської ради, він був третім у списку кандидатів від ВО «Батьківщина». В позивові представник позивача зазначає, що повідомлені відомості містяться в інтернеті за наведеним ним посиланням.

Однак сам представник позивача не надає цієї інформації в роздрукованому чи електронному вигляді для дослідження чи огляду безпосередньо за участю усіх сторін в судовому засіданні, а лише відсилає для самостійного ознайомлення з цією інформацією як сторін, так і суд. Такий доказ суд не приймає до уваги. З іншої сторони позивачем не доведено, що саме негативна суспільна думка серед виборців призвела до того, що він отримав недостатню кількість голосів.

Безпідставними суд вважав в даному разі й посилання на те, що позивач через тиждень після його затримання він був звільнений з посади заступника начальника відділу Держгеокадастру в Ананівському районі, тобто він втратив роботу. Варто звернути увагу, що позивач звільнився за власним бажанням, хоча міг бути відсторонений від посади. Тобто, це був його власний вибір, що ніяк не пов`язується з моральною шкодою, про яку він стверджує у вигляді втрати роботи і як наслідок тяжких страждань.

Немає й підстав стверджувати, що усі необхідні дії пов`язані зі слідством та судом, як-от, затримання, арешт майна, внесення застави є незаконними лише з огляду на те, що згодом його було виправдано. Суд зазначає, що ці дії були необхідними, тому безпідставно стверджувати, що вони є незаконними лише в силу виправдання його в кінцевому результаті судом. Якщо ж позивач ОСОБА_1 вбачав порушення в процесі вчинення цих дій, він міг їх оскаржити в порядку КПК України.

Однак, ситуація, що склалась для ОСОБА_1 в обвинуваченні за ч. 3 ст. 368 КК України сприймається ним вкрай негативно. Підстави для цього є, про що заначено вище. Ситуація, що досліджується за справою, має все таки психологічно деструктивний характер для позивача, яка призводить до негативних змін у структурі особистості: в емоційній сфері, у психофізіологічному стані та у звичній діяльності, додаткові перешкоди для реалізації його оптимальної життєдіяльності, порушення соціального функціонування, життєвих планів. Майже 7 років (з 2015 року) ціль життя позивача зводилася до доведення свої невинувантості у інкримінованому йому злочині.

З огляду на це, суд першої інстанції правильно вважав, виходячи з засад розумності та справедливості збільшити розмір відшкодування моральної шкоди з 507 867 грн до 550 000 грн.

Щодо стягнення судових витрат.

Позивач просить стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000 грн.

Відповідачі заперечували розмір цих витрат з огляду на те, що гонорар має бути розумним, відповідати реальності витрат, не враховано складність справи.

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Під час вирішення питання про розподіл витрати на професійну правничу допомогу суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 137 ЦПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 3-5, 9 статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Адвокат позивача зазначає, що його гонорар у зв`язку з розглядом справи становить 50 000 грн, який є фіксованою сумою вартості послуг (гонорару) за Договором №11/08/22 про надання правової допомоги від 11.08.2022 між АО «ЛЄГІСТ» в особі Комісара О. В. (виконавець) та Магенка С.Л. (клієнт) (п. 4.1 Договору) та Додаткової угоди №08/22 до договору про надання правової допомоги №11/08/22 від 11.08.2022 (п. 1 Додаткової угоди).

Відповідно до п. 1.1 Договору, виконавець зобов`язується надавати клієнту правову допомогу, консультації та роз`яснення з питань адміністративного права, у справах про адміністративні правопорушення; організація ведення претензійно-позовної роботи по матеріалам, що підготовлені Клієнтом; надання Клієнту правової допомоги щодо захисту прав та представлення інтересів останнього перед суб`єктами державної реєстрації, державними реєстраторами, нотаріусами, правоохоронними органами, приватними виконавцями, фізичними особами, в судах всіх інстанцій, органах державної виконавчої служби, органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування (веденні справ).

Згідно статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Суд нагадує, що він може з власної ініціативи (або за наявності заперечення сторони) відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 3-5, 9 статті 141 ЦПК України.

Особа вільна у виборі представника та у визначенні розміру його гонорару за домовленістю сторін, проте цей вибір не повинен бути надмірно обтяжливим для іншої сторони процесу при вирішенні судом питання про розподіл судових витрат. Покладені на другу сторону судові витрати повинні бути співмірними.

Разом з тим, втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини 5 статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 21.04.2021 у справі №488/1363/17 та від 26.01.2022 у справі №127/1415/20.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Так суд вважав, що надання правових консультацій клієнту, зокрема, щодо складання позовної заяви, направлення її до суду, складання відповідей на відзиви та представництво інтересів клієнта в суді є доведеним.

Водночас суд бере до уваги те, що сторони погодили в п. 1 Додаткової угоди, вартість послуг (гонорар) виконавця не залежить від кількості здійснених адвокатом дій, судових засідань та обсягу наданих послуг, витраченого часу тощо.

Отже, суд першої інстанції, визначаючи обґрунтованість розміру судових витрат, керується критеріями, що визначені частинами 3-5, 9 статті 141 ЦПК України та враховує загальне дотримання принципів обґрунтованості, пропорційності (співмірності) витрат на оплату послуг адвоката предмету спору, складності справи, значення справи для сторін.

Суд першої інстанції прийняв до уваги те, що позовні вимоги задоволено частково, відповідачі заперечували розмір витрат на правову допомогу, а також враховує те, що дана справа не є справою особливої складності, враховуючи обсяг фактично наданої у справі правової допомоги, та правильно вважав справедливим відшкодування позивачу його судових витрат на правничу допомогу у сумі в розмірі 10 000 грн.

Посилання відповідача, Державної казначейської служби України, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим та підлягає скасуванню, оскільки судом не враховано, що судом порушено визначений законом порядок визначення розміру моральної шкоди, не враховано, що позивачем безпідставно було збільшено період, за який позивач має право на відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, який слід обраховувати з дня затримання 27.07.2015 й до дня винесення Ананьївським районним судом Одеській області виправдувального вироку від 06.08.2018, тому розрахунок слід було провадити за 36 місяців і 10 днів. Позивач використовує як розрахункову величину розмір мінімальної заробітної плати, який відповідно до Закону України «Про Держаний бюджет України на 2022 рік» становить 6 500 грн, тому розрахунок моральної шкоди позивачеві слід було здійснювати наступним чином: 6 500 х 26 місяців 10 днів = 236 166, 00 грн. Проте після набрання чинності Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-УІІІ мінімальна заробітна плата не застосується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а застосовується прожитковий мінімум для працездатних особі, встановлений на 1 січня календарного року, тож розмір моральної шкоди може становити 90 143,00 грн (2 481,00 грн. х 36 місяців 10 днів). Не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями органів прокуратури та моральною шкодою, а також її наявність, а також не враховано критерію розумності розміру витрат на правничу допомогу, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Практика ЄСПЛ щодо України стосовно гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.

Аналізуючи таку практику у контексті гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, можна зробити висновок, що причини порушення прав людини частіше за все полягають у недосконалому законодавстві або в його практичному застосуванні державними органами та судовими інстанціями.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011 (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, позивачем ОСОБА_1 доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме те, що він має право на відшкодування державою гарантованого мінімального розміру моральної шкоди на підставі Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду» та збільшення цього розміру шкоди у зв`язку тим, що позивача визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні, завдання цим значних моральних страждань, приниженні честі та гідності, порушення звичного способу життя, погіршенні стану здоров`я, втрата роботи.

Відповідачем, Державною казначейською службою України, не доведено належним чином заперечення проти позову, які викладені у відзиві на позовну заяву, а саме, в частині періоду перебування під час слідства та судом та визначення розміру моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій органів прокуратури.

Так, судом першої інстанції з достовірністю та об`єктивністю встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 27.07.2015 по 01.12.2021, тобто 78 місяців та 4 дні, тому мінімальний гарантований державною розмір моральної шкоди становить 507 867 грн (78 * 6 500 + 867 (6 500:30*4)).

Розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 22 липня 2020 року у справі №495/6187/16 (провадження №61/8385св20) зробив наступний правовий висновок: «встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для відшкодування шкоди ОСОБА_1 на підставі статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та у порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та правильно визначив розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати за 22 місяці перебування позивача під слідством та судом у зв`язку із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, визначивши відшкодування у розмірі 150 000,00 грн. При цьому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, врахував тривалість незаконного перебування під слідством та судом, порушення звичайного ритму життя та виникнення певних обмежень та незручностей у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності».

У постанові від 24 лютого 2021 року у справі №522/4970/18 (провадження №61-7773св20) Верховний Суд дійшов наступного правового висновку: «встановивши, що внаслідок незаконного перебування під слідством та судом позивачу заподіяно моральну шкоду, яка проявилась у порушенні нормальних життєвих стосунків, нанесенні шкоди діловій репутації, захворюванні батька позивача, суд апеляційної інстанції правильно застосував положення Закону №266/94-ВР та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, розмір відшкодування якої визначається із урахуванням обставин справи, засад розумності та справедливості, проте у будь-якому разі не менше одного розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що діяв на момент розгляду справи у суді».

Таким чином, доводи відповідача, про те, що період перебування позивачки під слідством та судом необхідно розраховувати з 27.07.2015 року й до 06.08.2018, тобто 36 місяців і 10 днів, є помилковими.

Щодо того, що судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди помилково застосовано у якості розрахункової величини мінімальну заробітну плату.

Так, у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №468/901/17 (провадження №61-2934св18) Верховний Суд виходив з наступного правового висновку: «змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, апеляційний суд, виходив із того згідно з пунктами 3 та 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01 січня 2017 року, мінімальна заробітна плата не підлягала застосуванню як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн. Тобто суди першої та апеляційної інстанцій вважали, що при визначенні розміру моральної шкоди слід виходити із розміру мінімальної заробітної плати на рівні 1 600 грн за кожен місяць перебування позивача під слідством.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Отже, апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції помилково застосував розрахункову величину мінімальної заробітної плати у розмірі 1 600 грн.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, підстави для застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року відсутні.

Таким чином, враховуючи положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити із розміру мінімальної заробітної плати у сумі 3 200 грн.

Такий висновок суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04.06.2018 у справі №489/2492/17 (провадження №61-8890св18), від 13.06.2018 у справі №464/6863/16 (провадження №61-10293св18), від 21.06.2018 у справі №205/119/17 (провадження №61-24700св18), від 25.07.2018 у справі №607/14493/16-ц (провадження №61-12051св18), від 19.09.2018 року у справі №534/955/17 (провадження №61-22539св18)».

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що розмір моральної шкоди повинен становити 550 000 грн.

Колегія суддів вважає, що зазначений розмір моральної шкоди визначений з врахуванням вимог розумності, виваженості, справедливості, є співмірним з заподіяною моральною шкодою і достатнім для відновлення морального становища позивача.

Згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі №265/6582/16-ц (провадження №14-17цс19).

Апеляційний суд звертає увагу, що після ухвалення виправдувального вироку органи прокуратури неодноразово оскаржували вказане судове рішення, тому звернення до суду за захистом своїх порушених прав є ефективним способом захисту.

З огляду на це безпідставними є доводи касаційної скарги, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, враховуючи вимоги статей 11, 12 Закону, згідно з якими розмір майнової шкоди визначає орган, що здійснював досудове розслідування, прокуратура або суд, про що виносять постанову (ухвалу).

Також судом першої інстанції обґрунтовано визначений розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Системний аналіз наведених норм права, правових висновків Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду першої інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору позивач скористалась ефективним засобом юридичного захисту свого порушеного права, що передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», та обґрунтовано виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 07 липня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда