Номер провадження: 22-ц/813/1998/25
Справа № 521/7853/23
Головуючий у першій інстанції Михайлюк O.A.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Коновалової В.А., Назарова М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , як особи яка не брала участі у справі

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 травня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

встановив:

У березі 2023 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, у якому просив визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 протягом одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 звертався до нотаріуса для прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , у передбачений законом строк шляхом надсилання відповідної заяви до нотаріуса за місцем відкриття спадщини, однак у зв`язку з не одержанням від нотаріуса листа щодо необхідності особистої присутності під час складання заяви про прийняття спадщини вважав, що здійснив всі необхідні дії.

В подальшому, маючи намір оформити спадкові права після смерті батька, позивач особисто звернувся до нотаріуса для отримання свідоцтва про прийняття спадщини, але йому було повідомлено, що ним пропущено термін для подачі заяви про прийняття спадщини, у зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 травня 2023 року вказаний вище позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено ОСОБА_2 додатковий строк для подання ним заяви про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 протягом одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вважає те, що наведені ОСОБА_2 причини пропуску строку подачі заяви про прийняття спадщини до нотаріуса є поважними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , як особа, яка не приймала участі у справі, просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 травня 2023 року і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , посилаючись на те, що вказаним судовим рішенням порушуються його права, як власника нерухомого майна на яке претендує позивач ОСОБА_2 . Скаржник також зазначає про хибну оцінку наданої позивачем відповіді нотаріуса та квитанції про відправлення поштового повідомлення, порушення позивачем порядку подання відповідної заяви.

При цьому скаржник вказує, що він є сином ОСОБА_3 із яким проживав на день відкриття спадщини. Оскільки ОСОБА_2 не визнається, що ОСОБА_3 є його батьком, він звернувся до суду із позовом про встановлення вказаного факту, справа перебуває на розгляді у Кагарлицькому районному суді Київської області (№521/5974/24). Водночас, зважаючи на те, що він проживав разом зі спадкодавцем з 30.09.2007 року, до встановлення родинних зв`язків зі ОСОБА_3 , він є спадкоємцем четвертої черги, який фактично прийняв спадщину.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , вважає доводи скаржника необґрунтованими, тому просить залишити без змін оскаржуване рішення суду, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

У судовому засіданні представник скаржника - адвокат Смирнова Л.П. підтримала вимоги апеляційної скарги, надала пояснення за її доводами. Представник позивача адвокат Трубецька М.М. заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, просила рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 травня 2023 року, залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників скаржника та позивача, за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , після смерті якого відкрилась спадщина на все належне йому майно.

Відповідно до свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 , батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

07 жовтня 2020 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку направив нотаріусу Сімаченко С.Л. заяву.

Листом Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлани Леонідівни від 24 лютого 2023 року №29/02-14, позивачу роз`яснено, що згідно із ст. 1270 ЦК України, ним пропущено шестимісячний термін на прийняття спадщини за законом після померлого ОСОБА_3 .

Згідно із листом Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлани Леонідівни від 31 березня 2023 року №57/01-16 від імені ОСОБА_2 на її адресу не було отримано заяву про прийняття спадщини, тому спадкова справа після смерті ОСОБА_3 нею не заводилася та не було надіслано жодних листів ОСОБА_2 на його адресу.

Статтею 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи, а у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Перевірка дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, порушення яких є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного в апеляційному порядку судового рішення, за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, допускається, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки в межах відкритого апеляційного провадження, виходячи з наступного.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09.10.79, п. 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява N 38695/97, п. 43, ECHR 2000-II), які з огляду на положення ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 листопада 2010 у справі "Мушта проти України" зазначено: право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Стаття 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на апеляційне оскарження судового рішення, ставиться в залежність від положень відповідних процесуальних норм, в даному випадку - норм ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно з ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Таким чином, положеннями цивільного процесуального законодавства визначено право особи подати апеляційну скаргу на рішення, яким розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або містяться судження про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи у відповідних правовідносинах, виходячи з предмету та підстав позову або заяви в порядку окремого провадження.

У контексті зазначеного, за приписами процесуального законодавства судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Тобто, судом має бути розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи не залучена до участі у справі особа повинна довести свій правовий зв`язок зі сторонами спору або безпосередньо із судовим рішенням через обґрунтування такого критерію, як вирішення судом питання про її право, інтерес та/або обов`язок як елементів змісту матеріально-правових відносин, в площині яких виник спір. Такий зв`язок повинен бути безпосереднім, а не ймовірним та опосередкованим іншими правовідносинами.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Аналіз наведеної процесуальної норми свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції. У разі, якщо доводи заявника про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердилися, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Таким чином, у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участь у розгляді справи судом першої інстанції, з посиланням на те, що оскаржуваним судовим рішенням вирішені питання про її права та інтереси, апеляційному суду належить відкрити апеляційне провадження та за результатами розгляду, у разі з`ясування, що оскаржуваним судовим рішенням питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі №668/17285/13-ц, постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №2-4211/09, від 18 березня 2020 року у справі №2207/622/2012 та пункт 8 постанови Пленуму Верховного суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі N 632/580/17 зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статей 17, 352 ЦПК України повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають зі сформульованого в п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може бути взято до уваги.

Якщо скаржник лише зазначає про те, що оскаржуване рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що рішенням вирішено про його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи з наведеного вище, не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду, зокрема апеляційної скарги.

Аналогічні висновки наведені об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 15 травня 2020 у справі №904/897/19, Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постановах від 26.06.2020 у справі № 910/3438/17, від 01 грудня 2020 у справі №910/5511/19, від 11 січня 2021 року у №925/1600/16 та від 06 жовтня 2021 року у справі № 2-12341/10.

Так, звертаючись до суду з апеляційною скаргою на вказане рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 зазначає про власну юридичну заінтересованість у вирішенні цієї справи, з огляду на те, що є спадкоємцем ОСОБА_3 четвертої черги, водночас, на цей час у суді перебуває справа про встановлення факту першого ступеня споріднення із спадкодавцем. Також ОСОБА_1 зазначає, що є власником нерухомого майна, про яке позивач зазначає, як про спадкове.

Щодо посилань скаржника на те, що він є рідним сином спадкодавця, а отже оскаржуваним рішенням порушено його права на спадкове майно, як спадкоємця першої черги.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Так, дійсно у провадженні Кагарлицькому районному суді Київської області перебуває цивільна справа №521/5974/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приморський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одеса південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Одеса) про встановлення факту батьківства.

Водночас, як на час звернення ОСОБА_2 до суду із цим позовом, так і на день ухвалення судом оскаржуваного рішення не встановлено факту того, що ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_1 .

Щодо посилань скаржника на те, що на день відкриття спадщини він проживав разом зі спадкодавцем з 30.0.9.2007 року, а отже оскаржуваним рішенням порушено його права на спадкове майно, як спадкоємця четвертої черги, який фактично прийняв спадщину.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Дійсно, з наданих скаржником Відомостей №ЛЗ-44165-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщені/будинку від 22.02.2022 року убачається, що ОСОБА_1 з 30.09.2007 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , право власності на який за договором купівлі-продажу від 17 квітня 1990 року набув спадкодавець ОСОБА_3 .

При цьому, інформації реєстрації за вказаною вище адресою спадкодавця ОСОБА_3 вказані Відомостей №ЛЗ-44165-ф/л не містять.

Апеляційний суд зауважує, що за ст. 1264 ЦК України необхідними умовами для визначення за особою прав спадкоємця четвертої черги є не тільки факт проживання зі спадкодавцем не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а проживання із останнім протягом вказаного строку однією сім`єю.

Так, згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі № 5-рп/99 членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно мешкають і ведуть спільне господарство. Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Згідно з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Отже для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів, а саме: 1) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Про проживання однією сім`єю можуть свідчити, у сукупності, наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 712/1294/17, від 31 березня 2022 року у справі № 461/4532/20, від 12 січня 2023 року у справі № 754/6012/21, від 20 лютого 2023 року у справі № 520/11160/18, від 08 серпня 2023 року у справі № 752/13615/20-ц.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги також можуть братися показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фото/відео матеріали, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19.

Проте, матеріали справи не містять та не надано скаржником судового рішення, яке набрало законної сили, про встановлення факту його проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Ураховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про порушення оскаржуваним рішення його прав, як спадкоємця четвертої черги.

Щодо посилань скаржника на те, що він є власником нерухомого майна, про яке позивач зазначає, як про спадкове, колегія суддів зауважує, що спір у цій справі виник у спадкових правовідносинах, предметом якого є встановлення додаткового строку для прийняття спадщини позивачеві, вимог про визнання права власності в порядку спадкування на будь-яке майно ОСОБА_2 не заявляв.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, предметом доказування у справах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини є обставини, що підтверджують існування причини, пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на звернення із заявою про прийняття спадщини у визначений ст. 1270 ЦК України строк.

При цьому обсяг спадкового майна не стосується предмета доказування у спорі про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, а у порушення вимог ст.ст. 12,77-81 ЦПК України скаржником не надано суду жодних доказів порушення його прав в межах спадкових правовідносин.

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року в справі N 504/2457/15-ц (провадження N 14-726цс19) судове рішення, оскаржене не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Звертаючись до суду з вказаним позовом ОСОБА_2 не заявляв вимог до ОСОБА_1 .

Отже, ОСОБА_1 не був учасником спірних правовідносин, а відтак його права та законні інтереси рішенням, яке ним оскаржується, не порушуються.

Тож, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що оскаржуваним судовим рішенням було вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки скаржника, а у мотивувальній частині цього рішення не міститься висновків суду про права та обов`язки ОСОБА_1 , так само як і резолютивна його частина прямо про них не вказує.

З огляду на наведене, враховуючи, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не було вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки скаржника, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі п. 3 ч. 1ст. 362 ЦПК України.

Іншим доводам апеляційної скарги апеляційний суд не надає правової оцінки, з огляду на встановлення обставин, що є підставою для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів доходить висновку про закриття апеляційного провадження з вказаних вище підстав.

Керуючись ст.ст.367, 374,377 381-384 ЦПК України

ухвалив:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , як особи яка не брала участі у справі, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 травня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 13 червня 2025 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.А. Коновалова

М.В. Назарова