Номер провадження: 22-ц/813/700/25
Справа № 509/1672/22
Головуючий у першій інстанції Козирський Є. С.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника позивачів Чумаченка С.О., представника відповідача Гончар О.І.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Гончара Олександра Івановича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 жовтня 2023 року по справі за позовом адвоката Чумаченка Святослава Олександровича в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Великодолинська селищна рада Одеського району Одеської області, про скасування рішення державного реєстратора, -

в с т а н о в и в:

17 травня 2022 року адвокат Чумаченко Святослав Олександрович в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Великодолинська селищна рада Одеського району Одеської області, про скасування рішення державного реєстратора, в якому просив суд скасувати рішення державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецького О.С. від 08.10.2020 №54487899 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким здійснено реєстрацію змін та виправлень розділу, реєстрацію змін до права власності відносно квартири, що належить ОСОБА_1 , та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: загальну площу (кв.м) 49.4, житлову площу (кв.м) 36.3 змінено на загальну площу (кв.м) 58.7, житлову площу (кв.м.) 36.3; додано технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 14.09.2020, видавник: ПП «Архстройдом»; додано довідка, серія та номер: 24, виданий 14.09.2020, видавник: ПП «Архстройдом»; стягнути з відповідача на користь позивачів суму сплаченого судового збору та витрати на правову допомогу.

Позовна заява мотивована тим, що зміна до права власності відносно квартири відповідача відбулась шляхом збільшення площі за рахунок приміщень загального користування на які поширюється режим спільного сумісного права власності власників квартир будинку.

13 квітня 2023 року адвокат Гончар Олександр Іванович в інтересах відповідача ОСОБА_1 надав суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що державна реєстрація прав та їх обтяжень від 08.10.2020, якою здійснено реєстрацію змін та виправлень розділу, реєстрацію змін до права власності відносно квартири, що належить ОСОБА_1 , та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: загальну площу (кв.м) 49.4, житлову площу (кв.м) 36.3 змінено на загальну площу (кв.м) 58.7, житлову площу (кв.м) 36.3, проведеноу відповідності до діючого законодавства (т. 1, а.с. 222-238).

28 квітня 2023 року адвокат Чумаченко Святослав Олександрович в інтересах позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 надав суду відповідь на відзив на позов заяву, у якій просив суд позов задовольнити в повному обсязі, посилаюсь на те, що зміна до права власності відносно квартири відповідача відбулась шляхом збільшення площі за рахунок приміщень загального користування спільного туалету та умивальнику (санвузлу), на які поширюється режим спільного сумісного права власності власників квартир будинку, що суттєво порушує положення законодавства та права позивачів (т. 2, а.с. 1-5).

16 травня 2023 року адвокат Гончар Олександр Іванович в інтересах відповідача ОСОБА_1 надав суду заперечення на відповідь на відзив, у якому просив суд відмовити повністю у позові та виключити із числа доказів, всі долучені до позовної заяви докази, зазначені як додатки 1-48 (т. 2, а.с. 12-17).

В судовому засіданні адвокат Ленець Олег Васильовича в інтересах позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 позовну заяву підтримав в повному обсязі, просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник, адвокат Гончар Олександр Іванович,в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову. Також в ході розгляду справи відповідачем було надано відзив на позовну заяву відповідно до якого просив відмовити в задоволенні позову у зв`язку із необґрунтованістю та безпідставністю.

Представник третьої особи, Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 жовтня 2023 року позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Великодолинська селищна рада Одеського району Одеської області, про скасування рішення державного реєстратора задоволено.

Суд скасував рішення державного реєстратора Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області Турецького О.С. від 08.10.2020 №54487899 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким здійснено реєстрацію змін та виправлень розділу, реєстрацію змін до права власності відносно квартири, що належить ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37), загальною площею 49,4 кв.м, житловою 36,3 кв.м змінено на загальну площу 58,7 кв.м, житлову 36,3 кв.м; підстава державної реєстрації: додано технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 14.09.2020, видавник: ПП «Архстрой»; додано довідка, серія та номер: бн, виданий 14.09.2020, видавник: ПП «Архстройдом»;

стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті в загальному розмірі 5 500,00 грн, з яких: витрати по сплаті судового зборі 500,00 грн, витрати на правову допомогу 5 000,00 грн;

стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 ( НОМЕР_3 ), судові витрати по сплаті в загальному розмірі 5 500,00 грн, з яких: витрати по сплаті судового зборі 500,00 грн, витрати га правову допомогу 5 000,00 грн;

стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_4 ( НОМЕР_4 ), судові витрати по сплаті в загальному розмірі 5 500,00 гривень, з яких: витрати по сплаті судового зборі 500,00 грн, витрати га правову допомогу 5 000,00 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Гончар Олександр Іванович в інтересах відповідача ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивачів на користь відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 2 250,00 грн за подання апеляційної скарги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В судове засідання, призначене на 03 липня 2025 року об 15 год 00 хв з`явлись представник позивачів Чумаченко С.О., представник відповідача - Гончар О.І., інші учасники справи до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи (т. 2, а.с. 191).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі та у відзиві адвоката Чумаченка Святослава Олександровича в інтересах позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно частини 2 статті 369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою співвласників.

Відповідно до частини 2 статті 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників не житлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Згідно частини 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення), що вказує на віднесення підвалу саме до допоміжних приміщень та підтверджує факт переходу у власність мешканців (власників) квартир будинку.

Згідно Рішення Конституційного суду України №1-2/2004 від 02 березня 2004 року у справі за конституційним зверненням ОСОБА_5 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) співвласники багатоквартирного будинку є співвласниками його допоміжних приміщень (горища, підвалу та ін.). П. 1.1. резолютивної частини даного рішення проголошує, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, комори, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією (набуття права власності) ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення будь-яких додаткових дій.

Відповідно до п. 1.2. вказаного Рішення власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV, в редакції чинній на дату про проведення державної реєстрації речових прав 25 червня 2013 року, (надалі - Закон №1952-IV), визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону №1952-IV).

У пунктах 1 та 2 частини 3 статті 10 Закону №1952-IV зазначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах, та перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (стаття 11 Закону №1952-IV).

Відповідно до частини 2 статті 12 Закону №1952-IV записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

За змістом статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Згідно частини 2 статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом. Відповідальність за відповідність електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, оригіналам таких документів у паперовій формі у разі подання заяви в електронній формі несе особа, яка виготовила електронні копії документів.

Частиною 3 статті 26 Закону №1952-IV передбачено, що, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Відповідно до статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема, інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 04.01.2002, виданим ВАТ «Шляховик-97» та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16.12.2015, виданим державним нотаріусом Овідіопольської районної державної нотаріальної контори Кураловою Т.Д., реєстровий №1-1922.

ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_3 , що підтверджується договором дарування квартири від 03.07.2002, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (після укладення шлюбу ОСОБА_8 ), посвідченим приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Панченко О.О., реєстровий №1221.

ОСОБА_4 на праві власності належить квартира АДРЕСА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 25.12.2001, виданим ВАТ «Шляховик-97».

З доданих до позову розпоряджень органу приватизації вбачається набуття ОСОБА_3 , ОСОБА_4 права власності шляхом приватизації. З відомостей, що містяться в договорі дарування квартири від 03.07.2002, за яким ОСОБА_2 набула право власності, вбачається первинне набуття права власності також шляхом приватизації.

Розпорядженням органу приватизації від 04.04.2006 за №3283 квартиру АДРЕСА_5 передано в приватну власність ОСОБА_9 . Відповідно до свідоцтва про право власності №8 від 28.11.2014 року загальна площа квартири АДРЕСА_6 становила 17,00 кв.м.

Відповідно до договору дарування від 10.02.2016, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Мірошниченко Н.М., реєстровий №50, ОСОБА_9 подарував, а ОСОБА_1 (відповідач) прийняв в дар однокімнатну квартиру АДРЕСА_7 , житловою площею 17,00 кв.м, загальною площею 17,00 кв.м.

Згідно «Плану розташування квартир із затвердженими номерами для перепрописки в квартири мешканців по АДРЕСА_8 згідно рішення №7 від 02.01.2001 Овідіопольської райдержадміністрації і акту обстеження від 10.10.2000р.», затвердженого 15 березня 2001 року головою ВАТ «Шляховик-97», який наданий КП Овідіопольської селищної ради «Овідіополь-сервіс» в якості додатка до листа №232 від 21.04.2021, вбачається, що квартири АДРЕСА_9 знаходяться на другому поверсі будинку АДРЕСА_8 . Поруч з квартирою АДРЕСА_6 знаходяться приміщення з назвою «загальний туалет», «умивальник».

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.10.2018 за №141407488 загальна площа квартири АДРЕСА_6 становила 17,00 кв.м.

Рішенням державного реєстратора Воробель Т.С. №43508994 від 16.10.2018 внесені зміни до запису про право власності ОСОБА_1 на квартиру.

У витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.10.2018 за №141417325 загальна площа квартири зазначена 49,4 кв.м, житлова площа 36,3 кв.м. Підстава виникнення права власності: договір дарування, оригінал та засвідчена копія, серія та номер: 50, виданий 10.02.2016, видавник: Приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Мірошниченко Н.М.; декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ОД26, виданий 09.10.2018, видавник: Департамент ДАБІ в Одеській області.

Декларація про готовність до експлуатації об`єкта від 10.02.2016 вказує про реконструкцію квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані.

В технічному паспорті на квартиру АДРЕСА_6 від 05.10.2018 зафіксовані нові приміщення квартири, за рахунок яких було збільшено площу з 17,0 до 49,4 кв.м, а саме: 1-2 коридор, 1-3 кухня, 1-4 санвузол, 1-5 житлова кімната, 1-6 житлова кімната.

Рішенням державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецького О.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №54487899 від 08.10.2020 здійснено реєстрацію змін та виправлень розділу, реєстрацію змін до права власності відносно квартири, а саме загальну площу 49,4 кв.м, житлову 36,3 кв.м змінено на загальну площу 58,7 кв.м, житлову 36,3 кв.м.

Підставою внесення змін стали: довідка №24 від 14.09.2020, видана ПП «Архстройдом»; технічний паспорт від 14.09.2020, виданий ПП «Архстройдом».

Відповідно до зазначеної довідки №24 від 14.09.2020, загальну площу об`єкту нерухомого майна квартири збільшено до 58,7 кв.м, за рахунок проведення робіт, що не потребують документів, які дають право на їх виконання. Під час технічної інвентаризації самочинна реконструкція не виявлена.

З технічного паспорта від 14.09.2020 вбачається, що в порівнянні з технічним паспортом від 05.10.2018, до плану квартири включені нові приміщення: 1-1 коридор, 1-2 туалет, 1-3 туалет. Площа нових приміщень становить 9,3 кв.м.

Сторонами надавались пояснення в судовому засіданні.

Позивачі по справі вказали, що будинок АДРЕСА_8 є колишнім гуртожитком. Мешканці в процесі приватизації зареєстрували право власності на одну або декілька кімнат, в подальшому здійснювали добудови, чим розширювали загальну площу квартир.

Спірне приміщення, за рахунок якого в 2020 році відповідач збільшив площу своєї квартири, є приміщенням спільної вбиральні. Не зважаючи, що сторони облаштували санвузли в межах своїх квартир, мешканці будинку продовжували користуватись спільним приміщенням для господарських потреб. Позивачі зауважили, що деякі з інших власників квартир не мають окремих вбиралень. На теперішній час приміщення відповідач закрив, доступу іншим мешканцям будинку не надає.

Відповідач зазначену позивачами інформацію не заперечував.

ВП Верховного Суду у своєї постанові від 23.10.2019 у справі №598/175/15-ц зазначила, що власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання.

Верховний Суд в постанові від 16.12.2020 у справі №914/554/19 виснував, що особливістю правового статусу допоміжних приміщень є те, що вони є спільною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку в силу прямої норми закону і підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення співвласниками будь-яких додаткових дій.

Відповідачем надано довідку №264 від 10.12.2021 Відділу капітального будівництва, житлово-комунального господарства, комунального майна Авангардівської селищної ради про те, що на балансі відділу обліковується житловий 2-поверховий будинок по АДРЕСА_8 за інвентарним №7.

Суд зауважує, що перебування споруд, будинків на балансі не є тотожним праву власності. Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що спростовують режим спільної сумісної власності власників квартир на спірне майно.

Стороною відповідача в ході розгляду справи не було надано доказів, щоб підтверджувало набуття ним права власності чи користування на спільні приміщення, а тому подальші дії з державної реєстрації права власності на спірне приміщення суперечить закону. Довідка №24 від 14.09.2020, яка видана ПП «Архстройдом», згідно чинного законодавства не може слугувати підставою для реєстрації та внесення змін до права власності, оскільки не є правовстановлюючим документом.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення; припинення правовідношення.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини 7 статті 37 цього Закону.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 7 статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Отже, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є належним способом захисту порушеного права, що співвідноситься з положеннями Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При цьому, при скасуванні рішення державного реєстратора, відповідні права відповідача на спірне приміщення мають бути припинені, однак це не порушить його право власності, що існувало до моменту реєстрації змін.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.

Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром.

З матеріалів справи вбачається, що позивачами під час подачі позовної заяви було сплачено по 500,00 грн судового збору кожним, а всього 1 500,00 грн.

Отже з урахуванням розміру задоволених позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивачів підлягає сплачений останніми судовий збір у загальному розмірі 1 500 грн.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 висловлено правову позицію, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

Окрім того, ВП Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВП Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Так, стороною позивачів до суду надано копії договорів про надання правовничої допомоги, а саме: №1-2604/22 від 26.04.2022, укладений між адвокатом Чумаченком С.О. та ОСОБА_2 , №2-2604/22 від 26.04.2022, укладений між адвокатом Чумаченком С.О. та ОСОБА_3 , №3-2604/22 від 26.04.2022, укладений між адвокатом Чумаченком С.О. та ОСОБА_4 ..

Згідно п. 3.1 зазначених договорів про надання правової допомоги, вартість послуг (винагорода) за цим договором становить 5 000,00 грн, та сплачується у момент укладання договору.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №1-2604/22 від 26.04.2022 адвокатом Чумаченком С.О. було прийнято від ОСОБА_2 на підставі договору №1-2604/22 від 26.04.2022 5 000 (п`ять тисяч) грн.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 2-2604/22 від 26.04.2022 адвокатом Чумаченком С.О. було прийнято від ОСОБА_3 на підставі договору №2-2604/22 від 26.04.2022 5 000 (п`ять тисяч) грн.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №3-2604/22 від 26.04.2022 адвокатом Чумаченком С.О. було прийнято від ОСОБА_4 на підставі договору №3-2604/22 від 26.04.2022 5 000 (п`ять тисяч) грн.

Суд вважав, що заявлена до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн на кожного з позивачів є співмірною із складністю справи, часом, витраченим на надання послуг, у зв`язку із чим, з відповідача на користь кожного з позивачів суд вважає за необхідне стягнути такі витрати у розмірі 5 000,00 грн. Підстав для зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу суд не вбачає.

Посилання адвоката Гончара Олександра Івановича в інтересах відповідача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки позивачами не доведено належним чином, що державну реєстрацію прав та їх обтяжень №54487899 від 08.10.2020 про реєстрацію змін до права власності відносно квартири, а саме загальну площу 49,4 кв.м, житлову 36,3 кв.м змінено на загальну площу 58,7 кв.м, житлову 36,3 кв.м здійснено з порушення законодавства та, що вчиненням цією реєстрації порушено їх права та законні інтереси, не приймаються до уваги, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011 (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A,№303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10.02.2010 (остаточне 10 травня 2011 року) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12.03.2009 (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, «…. якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, в тому, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №54487899 від 08.10.2020, яким здійснено реєстрацію змін та виправлень розділу, реєстрацію змін до права власності відносно квартири відповідача ОСОБА_1 , а саме загальну площу 49,4 кв.м, житлову 36,3 кв.м змінено на загальну площу 58,7 кв.м, житлову 36,3 кв.м. вчинено з порушенням чинного законодавства, що порушує права позивачів як співвласників приміщення загального користування. Й навпаки, відповідачем не надані належні та достовірні докази, якими спростовуються підстави позову.

Так, у постанові від 23.10.2019 №598/175/15 (провадження №14-363цс19) Велика палата Верховного Суду виходила з наступного: «Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом №2482-XII.

Відповідно до статті 1 Закону №2482-XII приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

При вирішенні спору Велика Палата Верховного Суду керується вимогами частини 2 статті 10 Закону №2482-XII, за якою власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території в ідповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

При цьому законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості.

Згідно статті 1 Закону №2482-XII допоміжні приміщення багатоквартирного будинку приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Такі висновки підтверджуються й у рішеннях Конституційного Суду України, а саме, у Рішенні від 02 березня 2004 року у справі №4-рп/2004 за конституційним зверненням ОСОБА_5 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), у якому зазначив, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т.ін.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

У Рішенні від 09 листопада 2011 року у справі №14-рп/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_10 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку».

Судом першої інстанції з достовірністю та об`єктивністю встановлено, що згідно «Плану розташування квартир із затвердженими номерами для перепрописки в квартири мешканців по АДРЕСА_8 згідно рішення №7 від 02.01.2001 Овідіопольської райдержадміністрації та акті обстеження від 10.10.2000», затвердженого 15.03.2001 головою ВАТ «Шляховик-97», який наданий КП Овідіопольської селищної ради «Овідіополь-сервіс» в якості додатка до листа №232 від 21.04.2021, вбачається, що квартири АДРЕСА_9 знаходяться на другому поверсі будинку АДРЕСА_8 . Поруч з квартирою АДРЕСА_6 знаходяться приміщення з назвою «загальний туалет», «умивальник».

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.10.2018 за №141407488 загальна площа квартири АДРЕСА_6 становила 17,00 кв.м.

Рішенням державного реєстратора Воробель Т.С. №43508994 від 16.10.2018 внесені зміни до запису про право власності ОСОБА_1 на квартиру.

У витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.10.2018 №141417325 загальна площа квартири зазначена 49,4 кв.м, житлова площа 36,3 кв.м. Підстава виникнення права власності: договір дарування, оригінал та засвідчена копія, серія та номер: 50, виданий 10.02.2016, видавник: Приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Мірошниченко Н.М.; декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ОД26, виданий 09.10.2018, видавник: Департамент ДАБІ в Одеській області.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачем не було надано доказів, щоб підтверджувало набуття ним права власності чи користування на спільні спірне приміщення, а тому подальші дії з державної реєстрації права власності на спірне приміщення суперечить закону. Довідка №24 від 14.09.2020, яка видана ПП «Архстройдом», згідно чинного законодавства не може слугувати підставою для реєстрації та внесення змін до права власності, оскільки не є правовстановлюючим документом.

Верховний Суд у постанові від 24.01.2020 у справі №910/10987/18 зробив правовий висновок про те, що «пункт 1 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №925/1121/17, від 17.04.2019 у справі №916/675/15».

У пункті 75 постанови від 28.10.2020 у справі №910/10963/19 Верховний Суд зробив наступний правовий висновок: «За змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі також - Закон України №1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині 2 статті 26 Закону України №1952 (у редакції, чинній до 16.01.2020, яка діяла на час прийняття оскаржених рішень, звернення з позовом у цій справі) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України №1952 викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1-3 частини 3 статті 26 Закону України №1952 (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судових рішень у даній справі), на відміну від положень частини 2 статті 26 Закону України №1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16.01.2020, тобто на час ухвалення оскаржуваних рішень у даній справі, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому доводи скаржників про необхідність застосування Позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати йому відновлення порушеного права касаційним судом відхиляються».

Таким чином, з метою досягнення мети цивільного судочинства, передбаченої статтею 2 ЦПК України, а саме - ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, суд першої інстанції обґрунтовано вважав за необхідне скасувати відповідні рішення державного реєстратора, на підставі яких внесено записи про право власності на спірне майно.

Колегія суддів звертає увагу на те, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

На переконання суду апеляційного інстанції, такі дії відповідача з метою позбавити позивачів права на спірне майно, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів позивачів, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що власники квартир жилої площі в колишньому гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, у тому числі спільного туалету та санвузлу, який є спільною власністю власників квартир в силу прямої норми закону і підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення співвласниками будь-яких додаткових дій. А тому рішення державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецького О.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №54487899 від 08.10.2020, яким здійснено реєстрацію змін та виправлень розділу, реєстрацію змін до права власності відносно квартири, а саме загальну площу 49,4 кв.м, житлову 36,3 кв.м змінено на загальну площу 58,7 кв.м, житлову 36,3 кв.м є незаконним та порушує режим спільної сумісної власності власників квартир на спірне майно.

Таким чином, позивачами в судовому засіданні доведено належним чином те, що відповідач ОСОБА_1 порушує їх права на спірне нерухоме майно, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України їх право підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Системний аналіз наведених норм права, правові висновки Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду першої інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору відповідач отримав ефективний засіб юридичного захисту свого права на спірне майно, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову в повному обсязі.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, (остаточне 28 січня 2011 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката Гончара Олександра Івановича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 14 липня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда