Справа № 202/3148/25
Провадження № 2/202/2801/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпра у складі судді Михальченко А.О.,

секретар судового засідання Пономаренко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

у порядку загального позовного провадження

цивільну справу № 202/3148/25

за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2

Третя особа, яка не заявила самостійних вимог щодо предмету спору

Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу

Ричка Катерина Юріївна

про поділ спільного сумісного майна подружжя

та

зустрічним позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_1

про визнання майна особистою приватною власністю

за участю:

позивача за первісним позовом/відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1

представника позивача за первісним позовом/відповідача за зустрічним позовом адвоката Мисечко К.О.

представника відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом адвоката Гагарського А.П.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

01.04.2025, через підсистему «Електронний суд», адвокат Мисечко Катерина Олександрівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, який мотивувала тим, що з 07.10.2011 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

За період шлюбу ними, за спільні кошти, була придбана квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу був оформлений на ОСОБА_2 .

У 2024 році ОСОБА_1 від відповідача стало відомо, що квартира є його особистою власністю, оскільки він купив її за кошти, набуті в порядку дарування від його батьків, що підтверджується п. 11 нотаріально посвідченого договору дарування грошових коштів від 30.08.2013.

Однак квартира була придбана не за кошти батьків, а за спільні кошти подружжя ОСОБА_3 , частину з яких, а саме 12 000 доларів США, позичила сестра ОСОБА_1 . 28.08.2013 ОСОБА_2 оформив попередній договір купівлі-продажу та дав завдаток у розмірі 1 000 доларів США. Попередній договір ОСОБА_1 бачила, і в ньому не було жодного слова про нібито його особисті кошти. Під час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_1 не була присутня, оскільки знаходилася вдома з малолітньою дитиною.

Отже, вважає, що спірна квартира була придбана за час перебування у шлюбі та за спільні кошти подружжя, а відтак таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними.

Крім того, зазначила, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було укладено окремого шлюбного договору, передбаченого ст. 97 Сімейного кодексу України. Умова п. 11 договору купівлі-продажу була хитрощами з боку відповідача, таємною від позивача, і поставила позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, що суперечить нормам матеріального права та є підставою для визнання недійсними відповідних пунктів договору.

Відповідач ввів в оману продавця спірної квартири та нотаріуса. Цей пункт договору суперечить законодавству України та інтересам ОСОБА_1 .

Крім того, за час перебування у шлюбі подружжя ОСОБА_3 29.09.2021 за спільні кошти придбали автомобіль марки RENAULT, модель KANGOO, 2012 року випуску, синього кольору, номер шасі (кузова, рами) Е.1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , тип ТЗ загальний легковий універсал. Вартість транспортного засобу складає 202 012,00 грн. Транспортний засіб зареєстрований на ім`я відповідача.

Враховуючи викладене, просила суд:

визнати недійсною окрему частину договору купівлі-продажу квартири від 30.08.2013, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка К.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 2898, у частині покупця;

перевести на позивача, ОСОБА_1 , права покупця квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати спільною сумісною власністю подружжя вказану квартиру та автомобіль марки RENAULT, модель KANGOO, 2012 року випуску, синього кольору, номер шасі (кузова, рами) Е.1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , тип ТЗ загальний легковий універсал;

визнати за ОСОБА_1 право власності на квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіля марки RENAULT, модель KANGOO, 2012 року випуску, синього кольору, номер шасі (кузова, рами) Е.1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , тип ТЗ загальний легковий універсал;

стягнути з відповідача судові витрати.

04.04.2025 у справі відкрите загальне позовне провадження та відповідачу встановлений строк для подання відзиву на позов.

14.04.2025 судом, за заявою представника ОСОБА_1 адвоката Мисечко К.О., вжиті заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) здійснювати будь-які дії, спрямовані на відчуження:

автомобіля марки RENAULT, модель KANGOO, 2012 року випуску, синього кольору, номер шасі (кузова, рами) Е.1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ;

квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 01).

22.04.2025 відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позов, з якого випливає, що позовні вимоги ОСОБА_1 він визнає в частині поділу автомобіля, а в частині визнання недійсною окремої частини договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30.08.2013 року, переведення прав покупця на квартиру, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину нерухомого майна (квартири) не визнає.

Свою позицію мотивував тим, що, всупереч вимогам ст. 76, частин 1, 2, 4 ст. 83 ЦПК України, ОСОБА_1 не надала доказів передачі йому нібито позичених нею грошових коштів, як і доказів того, що вона вклала свої особисті кошти у купівлю спірного нерухомого майна. Під час укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 була відсутня, про що сама зазначає у позовній заяві.

Окрім того, ОСОБА_4 є родичкою позивача, і вони могли у будь-який момент скласти розписку про нібито отримання грошових коштів. Поряд із цим, із наданої до позовної заяви розписки не зрозуміло, в якій формі (готівковій чи безготівковій) позивач нібито позичила грошові кошти. До того ж ОСОБА_1 не надала доказів повернення нібито позичених коштів, як і доказів того, що вона мала відповідні доходи, які б дозволяли їй їх повернути.

У зв`язку з чим вважає, що доводи позивача про те, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, є безпідставними.

Також зазначив, що 30.08.2013 його батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) подарували йому грошові кошти у сумі 180 242 грн.

Того ж дня, 30.08.2013, за кошти, які були подаровані його батьками, він придбав нерухоме майно, а саме квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Ціна договору 180 242,00 грн.

Тобто вищезазначене майно було набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, оскільки були подаровані батьками, і тому квартира є його особистою приватною власністю.

Вважає, що доводи ОСОБА_1 про те, що пункт 11 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30.08.2013 року був внесений проти її волі, є безпідставними та ґрунтуються на довільному тлумаченні законодавства й ігноруванні фактичних обставин справи. Позовні вимоги про визнання недійсною окремої частини договору купівлі-продажу та переведення прав покупця не є ефективним засобом правового захисту у спорі про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Аналогічно, і вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя також, на його думку, не є ефективним засобом захисту.

Враховуючи викладене, просив суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 в частині:

визнання недійсною окремої частини договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30.08.2013 року;

переведення прав покупця на квартиру;

визнання майна спільною сумісною власністю подружжя;

визнання права власності на частину нерухомого майна (квартири).

22.04.2025 ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , який мотивував тим, що з 07.10.2011 він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , а 30.08.2013 року його батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подарували йому грошові кошти у сумі 180 242 грн.

Того ж дня, 30.08.2013, за кошти, подаровані його батьками, він придбав нерухоме майно квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 .

Тобто, вищезазначене майно було набуте ним у період шлюбу, проте за кошти, які належали йому особисто.

У зв`язку з цим нерухоме майно квартира за адресою: АДРЕСА_3 є його особистою приватною власністю.

Враховуючи викладене, просив суд:

визнати за ним, ОСОБА_2 , право особистої приватної власності на вищевказану квартиру;

стягнути на його користь судові витрати.

24.04.2025 зустрічна позовна заява прийнята судом до розгляду та об`єднана з первісним позовом в одне провадження.

14.05.2025 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, та наполягала на їх задоволенні. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити.

Представник позивача за первісним позовом адвокат Мисечко К.О. також підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 та просила їх задовольнити.

Повідомлений про час та місце судового розгляду, відповідач / позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, будь-яких заяв не надав.

Представник відповідача / позивача за зустрічним позовом адвокат Гагарський А.П. просив у задоволенні первісного позову в частині:

визнання недійсним окремої частини договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30.08.2013;

переведення прав покупця на квартиру;

визнання майна спільною сумісною власністю подружжя;

визнання права власності на частину нерухомого майна (квартири) відмовити з підстав, викладених у відзиві.

Проти задоволення позовних вимог у частині визнання за ОСОБА_1 права власності на частину транспортного засобу RENAULT KANGOO (реєстраційний номер НОМЕР_3 ) не заперечував.

Щодо зустрічного позову просив його задовольнити з викладених у ньому підстав.

За клопотанням позивача за первісним позовом ОСОБА_1 у судовому засіданні допитана свідок ОСОБА_4 , яка показала, що є рідною сестрою ОСОБА_7 . У 2013 році вона з чоловіком позичили подружжю ОСОБА_3 12 000 доларів США на купівлю квартири, що підтверджується розпискою, оригінал якої не зберігся. Позика надавалася з умовою повернення за можливості, але не більше ніж на п`ять років. Гроші повертали частинами, і до повномасштабного вторгнення повністю їх повернули. За грошима ОСОБА_8 та ОСОБА_9 приїздили разом.

За клопотанням позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 допитана свідок ОСОБА_6 , яка показала, що є матір`ю ОСОБА_2 . У 2011 році ОСОБА_9 одружився з ОСОБА_8 , яку привів жити до батьків. Згодом у них народилась дитина. Крім них, у квартирі мешкали брат ОСОБА_9 з дружиною. У 2013 році вона вирішила придбати сину квартиру за кошти, які разом із чоловіком накопичила протягом життя, а також частково отримала від продажу спадкового майна. Квартиру шукала і домовлялася з продавцем саме вона. Гроші в сумі 180 242,00 грн подарували сину, що засвідчили нотаріально. У той самий день, у того ж нотаріуса, ОСОБА_9 купив квартиру по АДРЕСА_4 . За її словами, ОСОБА_8 була обізнана про всі ці дії. Ані вона, ані її чоловік, ані ОСОБА_9 про позику від сестри ОСОБА_8 нічого не знали. Про завдаток їй також нічого не відомо.

Заслухавши учасників судового розгляду та свідків, всебічно й повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

07.10.2011 у Амур-Нижньодніпровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_2 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 952.

Прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя ОСОБА_3 народилася донька ОСОБА_11 .

Станом на 07.07.2025 шлюб не розірвано.

30.08.2013 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подарували, а ОСОБА_2 прийняв у дар 180 242,00 грн, що підтверджується копією договору дарування грошових коштів, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю. за реєстровим № 2896.

30.08.2013 ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_12 квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 30.08.2013, посвідченого тим же нотаріусом, за реєстровим № 2898 (далі Договір купівлі-продажу).

Ціна договору 180 242,00 грн.

Відповідно до пункту 11 Договору купівлі-продажу, Покупець довів до відома Продавця, а той узяв до уваги, що Покупець набуває зазначене майно у особисту приватну власність, за кошти, отримані у порядку дарування від батьків за договором дарування від 30.08.2013, посвідченим тим же нотаріусом (реєстр. № 2896). У тексті договору також зазначено, що особи, які могли б претендувати на право власності на ці кошти (або їх частку), витрачені на купівлю квартири, зокрема відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні.

Позовними вимогами первісного позову є:

визнання недійсною окремої частини договору купівлі-продажу квартири від 30.08.2013, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю. за реєстровим № 2898 у частині покупця;

переведення на ОСОБА_1 права покупця частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Оцінюючи вказані позовні вимоги та надані на їх підтвердження докази, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України, правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частина перша статті 626 ЦК України визначає, що договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, а покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Положеннями статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що квартира була придбана не за кошти батьків ОСОБА_2 , а за спільні кошти подружжя ОСОБА_3 , частину з яких, а саме 12 000 доларів США, позичила її сестра.

Також ОСОБА_1 зазначила, що умова п. 11 договору купівлі-продажу була результатом хитрощів з боку ОСОБА_2 , який, на її думку, свідомо ухилився від оформлення квартири як спільного майна подружжя з метою унеможливити в майбутньому пред`явлення дружиною претензій щодо поділу такого майна.

Суд критично оцінює вказані доводи позивача з огляду на таке.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями статті 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 Сімейного кодексу України).

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

У частині другій та третій статті 13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження своїх вимог щодо придбання квартири частково за позичені у сестри кошти, ОСОБА_1 надала суду копію розписки від 27.08.2013, з якої випливає, що вона позичила у ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 12 000 доларів США, які зобов`язалася повернути протягом 5 років. Оригінал розписки суду не надано, оскільки, як не заперечувала ОСОБА_1 , він втрачений. Вказані обставини також підтвердила позикодавець ОСОБА_4 , яка була допитана судом як свідок.

Однак, оцінивши наведену копію розписки, суд доходить висновку, що вона не підтверджує факту укладення договору позики в інтересах сім`ї, а саме отримання позики ОСОБА_1 для придбання спірної квартири, а також того, що відповідний договір був укладений за згодою та відома ОСОБА_2 . У зв`язку з цим суд відхиляє зазначену розписку як неналежний доказ.

Щодо показань свідка ОСОБА_4 , суд зазначає, що також не приймає їх до уваги, оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Тобто, показаннями свідка не може бути доведено факт укладення договору позики грошових коштів ОСОБА_1 в інтересах сім`ї з метою придбання спірної квартири.

При цьому суд бере до уваги, що відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 надано копію нотаріально посвідченого договору дарування грошових коштів, дійсність якого не оспорювалася. Подаровані кошти були витрачені саме на купівлю спірної квартири, що підтверджується договором купівлі-продажу і не було спростовано позивачкою.

Вирішуючи даний спір, суд, керуючись вказаними нормами матеріального права та встановивши дійсні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням характеру правовідносин між сторонами спору та мети укладеного правочину, доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у частині визнання недійсною окремої частини договору купівлі-продажу квартири від 30.08.2013, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 2898, у частині покупця, а також щодо переведення на ОСОБА_1 права покупця квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Такий висновок обумовлений тим, що позивачем за первісним позовом не доведено наявності ознак фіктивності договору купівлі-продажу квартири від 30.08.2013, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 , а також судом не встановлено факту порушення цим правочином законних прав ОСОБА_1 .

Доводи ОСОБА_1 зводяться до того, що укладення ОСОБА_2 оспорюваного правочину було спрямоване на уникнення у майбутньому претензій з її боку щодо права на частку у спільній сумісній власності подружжя.

Водночас суд зазначає, що дії, вчинені з неправомірною метою зокрема, з метою позбавлення одного з подружжя права на спільну сумісну власність та пов`язані з недобросовісною поведінкою (такою як недотримання норм моралі, зневага до прав та інтересів інших осіб, нечесні дії тощо), не підлягають судовому захисту.

Суд також зазначає, що Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц сформував правову позицію, що нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору у частині сторони договору.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).

Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку, що квартира АДРЕСА_2 , хоча й була придбана ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , однак за його особисті кошти, а відтак, відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України, є його особистою приватною власністю.

З огляду на вищезазначене, позовні вимоги зустрічного позову підлягають задоволенню, а за ОСОБА_2 суд визнає право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Одночасно суд відмовляє у задоволенні первісного позову в частині визнання вказаної квартири спільною частковою власністю подружжя та визнання за ОСОБА_1 права власності на частку цієї квартири.

Щодо позовних вимог про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ОСОБА_1 права власності на його частку, суд зазначає таке:

Згідно з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, 29.09.2021, на підставі договору, укладеного в ТСЦ 1247, ОСОБА_2 придбав легковий загальний універсал RENAULT KANGOO, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_4 .

На момент розгляду справи ринкова вартість зазначеного транспортного засобу становить 202 012,00 грн, що підтверджується звітом про оцінку майна, складеним на замовлення позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , та долученим нею до матеріалів справи.

Спору щодо вартості транспортного засобу між сторонами не виникало.

Оскільки транспортний засіб було придбано подружжям ОСОБА_3 у період шлюбу, його реєстрація лише на ім`я ОСОБА_2 не спростовує презумпції належності цього майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Відтак суд доходить висновку, що автомобіль є спільним майном подружжя.

У той же час обраний ОСОБА_1 спосіб захисту а саме вимога про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя є неефективним (див. п. 67 Постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 523/14489/15-ц), оскільки належним способом захисту цивільних прав та інтересів у цьому випадку є визнання права.

З урахуванням того, що метою заявленої вимоги є поділ спільного майна, набутого у шлюбі, позовна вимога про визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності задоволенню не підлягає за наведених вище підстав.

Проте, враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 не спростував приналежність вказаного транспортного засобу до спільної сумісної власності подружжя, за ОСОБА_1 підлягає визнанню право власності на частку цього транспортного засобу, а отже, ця частина позовної вимоги підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. (ч.1 ст.133 ЦПК України)

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При зверненні до суду позивачем за первісним позовом було сплачено судовий збір у розмірі 8 962,60 грн та 908,40 грн за подання заяви про забезпечення позову, що підтверджується долученими до справи квитанціями. Враховуючи розмір задоволених позовних вимог, із відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки пропорційно підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 974,20 грн.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 1 802,42 грн, що підтверджується належною квитанцією. З огляду на те, що вимоги зустрічного позову задоволені у повному обсязі, з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню зазначений розмір судового збору.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до п. 1, п. 3 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати на залучення свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів тощо.

У первісному позові ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.

У зустрічному позові, а також у відзиві на первісний позов, ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в загальному розмірі 28 500,00 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з такого.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно із частиною 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в пункті 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", згідно з яким договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно із статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частин 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України).

Водночас за змістом частини 4 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України).

У розумінні положень частин 5 та 6 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим у частині 3 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 3 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, також визначені положеннями частин 4, 5 та 9 статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 4,5 та 9 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.

Згідно із частиною 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи викладене, в силу приписів наведених вище норм, для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

На підтвердження понесених витрат позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 надала суду копію договору про надання правничих послуг від 13.03.2025, укладеного з адвокатом Мисечко К.О., додаток до договору від 13.03.2025, копію ордеру від тієї ж дати, платіжну інструкцію від 28.03.2025, згідно з якою ОСОБА_1 сплатила адвокату 9 000,00 грн, квитанцію на суму 6 000,00 грн та акт № 1 наданих послуг від 25.06.2025.

Відповідно до умов договору, розмір гонорару є фіксованим та становить 15 000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 надав суду копії договорів про надання правової допомоги № 1 від 08.04.2025 та № 2 від 13.04.2025, копію додаткової угоди № 1 до договору № 2 від 13.04.2025, копію акту наданих послуг № 1 від 18.04.2025, копії додаткових угод № 2 до договорів № 1 та № 2 від 13.04.2025, копії відповідних актів наданих послуг та платіжні інструкції на загальну суму 28 500,00 грн, з яких 12 000,00 грн складають витрати за участь адвоката у чотирьох судових засіданнях.

Згідно з договором № 1, розмір фіксованого гонорару становить 4 500,00 грн, а згідно з договором № 2 12 000,00 грн. Відповідно до додаткової угоди № 2 до договору № 2, ОСОБА_2 та адвокат Гагарський А.П. погодили фіксовану оплату у розмірі 3 000,00 грн за кожне судове засідання.

Отже, обома сторонами спору, відповідно до вимог статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, подано належні докази в обґрунтування понесених витрат.

У первісному позові ОСОБА_1 , а також у відзиві й зустрічному позові ОСОБА_2 , зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис наданих послуг лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

У цій справі судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 узгодили зі своїми представниками адвокатами фіксований розмір гонорару, про що свідчать надані сторонами копії договорів про надання правничої допомоги, додаткових угод, актів виконаних робіт та платіжних документів.

При цьому суд зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено, тобто, коли у сторони виникло зобов`язання за умовами договору з оплати адвокатських послуг.

Аналогічний висновок викладений у постанові ОП КГС у складі Верховного суду у справі №922/445/19 від 03.10.2019.

У Постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «у позовному провадженні роль суду визначена як роль арбітра, який надає оцінку тим доказам і доводам, котрі наводяться сторонами у справі, і не може діяти на користь будь-якої зі сторін, і зазначила, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій із боку такої сторони».

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, надану ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді першої інстанції, суд бере до уваги обставини справи та її значення для позивача за первісним позовом, умови укладеного договору про надання правової допомоги, а також обсяг наданих адвокатом Мисечко К.О. юридичних послуг, зокрема: складення позовної заяви, заяви про забезпечення позову, участь у всіх судових засіданнях.

З урахуванням складності справи, витраченого часу, а також співмірності розміру гонорару обсягу наданих послуг, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог у цій частині з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвоката, у розмірі 3 000,00 грн пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Щодо стягнення витрат на професійну правову допомогу, понесених ОСОБА_2 , суд бере до уваги обставини справи та її значення для відповідача за первісним позовом, умови укладеного договору про надання правової допомоги, а також обсяг наданих адвокатом Гагарським А.П. юридичних послуг, зокрема: складання відзиву, зустрічного позову, пояснень, участь у всіх судових засіданнях у справі.

Оцінивши співмірність винагороди за надані послуги зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, пропорційно задоволеним зустрічним позовним вимогам у розмірі 24 000,00 грн.

При цьому сума у 4 500,00 грн, заявлена до відшкодування, судом не враховується, оскільки, як убачається з актів наданих послуг та додаткових угод, зазначені витрати були задвоєні адвокатом двічі враховано оплату за аналіз законодавчої бази та юридичну консультацію щодо суті спору.

Крім того, ОСОБА_1 понесла витрати на залучення експерта в розмірі 3 000,00 грн, що підтверджується квитанціями від 21.03.2025.

Враховуючи, що позовна вимога про визнання за ОСОБА_1 права власності на частку автомобіля задоволена, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1 500,00 грн витрат на залучення експерта з оцінки транспортного засобу пропорційно задоволеній частині вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 76, 141, 263-265, 280-281 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) право власності на частку легкового загального універсалу RENAULT KANGOO, 2012 року випуску, номер кузову: НОМЕР_6 , номер двигуна НОМЕР_4 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 01).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті: судового збору у розмірі 1 974,20 грн (одна тисяча дев`ятсот сімдесят чотири грн 20 коп.); витрати на залучення експерта у розмірі 1 500,00 грн (одна тисяча п`ятсот грн 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 802,42 грн (одна тисяча вісімсот дві грн 42 коп.)

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн (три тисячі грн 00 коп).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 21 000,00 грн (двадцять одна тисяча грн 00 коп).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Датою рішення, у відповідності до ч.5 ст. 268 ЦПК України та правової позиції ОП КЦС ВС у справі 1519/2-5034/11 від 05.09.2022, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суддя склав 07.07.2025.

Суддя АНАСТАСІЯ МИХАЛЬЧЕНКО