_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/297/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2025 року

Київський районний суд м.Одеси в складі головуючого судді Бескровного Я.В., при секретарі Корнійчук К.С., Кондратенко Ю.Д. розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за первинним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації в порядку поділу майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації в порядку поділу майна подружжя, -

/

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в подальшому розмір позовоних вимог збільшила та просила у порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію середньої ринкової вартості частини автомобіля марки LEXUS RX 350, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 у розмірі 230 120 грн. та частину грошових активів сім`ї, внесених до декларації про доходи ОСОБА_3 на загальну суму у розмірі 896 509 грн., також просила вирішити питання судових витрат.

ОСОБА_1 мотивувала позов тим, що сторони з 09 серпня 1998 року перебували у шлюбі, у період якого набули у власність спірне майно. Рішенням Київського районного суду м.Одеси, яке набрало законної сили 06.07.2021 року, шлюб між ним розірвано. Напередодні подачі позовної заяви про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 , без її відома, продав автомобіль марки LEXUS RX 350, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , а кошти з його реалізації присвоїв. Грошові активи сім`ї у вигляді готівкових коштів у розмірі 1 200000 грн. та у розмірі 15 000 доларів США також залишаються у володінні і користуванні ОСОБА_2 . У зв`язку з недосягненням згоди щодо поділу спільного майна та ігнорування письмових вимог на адресу ОСОБА_2 про вирішення спірного питання у позасудовому порядку, позивач змушена звертатися до суду за захистом своїх прав.

ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов у якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь грошову компенсацію середньої ринкової вартості частини автомобіля марки TOYOTA CAMRY, 2006 року випуску у розмірі 184789 грн.

Позов вмотивовано тим, що даний транспортний засіб набутий сторонами у шлюбі на ім`я ОСОБА_1 та проданий нею, без згоди ОСОБА_2 . Вважає, що кошти з реалізації даного авто використані не в інтересах сім`ї.

Ухвалою суду від 05.03.2025 зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 ..

На стадії підготовчого процесу судом ухвалою від 17.07.2024 витребувано копію договору купівлі-продажу щодо транспортного засобу автомобіля марки LEXUS RX 350, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та копії документів, які стали підставою для укладення вказаного договору; ухвалою від 26.09.2024 витребувана інформація про транспортні засоби, які були зареєстровані за ОСОБА_1 у період з 19.08.1998 по 06.07.2021, та які з них були відчужені, перереєстровані з наданням до суду копій реєстраційних документів, включаючи довідку-рахунок; ухвалою від 05.03.2025 витребувана копія договору купівлі-продажу від 10.04.2019 стосовно транспортного засобу автомобіля марки TOYOTA CAMRY, 2006 року випуску, VIN - НОМЕР_2 .

Представник ОСОБА_1 первісний позов підтримала, просила його задовольнити, проти зустрічного позову заперечувала.

У відзиві на зустрічний позов представник ОСОБА_1 зазначила, що предметом спору є транспортний засіб, який був реалізований 10.04.2019 під час перебування у шлюбі, транспортний засіб реалізовано за згодою ОСОБА_2 , а кошти з його реалізації використані виключно в інтересах сім`ї: на вартісне лікування ОСОБА_2 та оплату навчання спільної доньки у навчальному вищому закладі за контрактом. ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин зазначених у позові. В той же час зазначає про пропуск позовної давності на звернення до суду.

Представник ОСОБА_2 проти задоволення первісного позову заперечував, , зустрічний позов підтримав, просив його задовольнити.

У відзиві на первісний позов представник ОСОБА_2 зазначив, що позивачкою невірно визначено обсяг спільно нажитого майна. Вважає, що кошти з продажу транспортного засобу автомобіля марки LEXUS RX 350, 2006 року випуску, витрачені в інтересах сім`ї, а готівкові кошти, заявлені у деклараціях не можуть бути предметом поділу, оскільки ОСОБА_1 усі грошові активи присвоїла, а ті, що заявлені у деклараціях про доходи є коштами, отриманими в дар від батька ОСОБА_2 .

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного наступного.

Між сторонами склалися правовідносини, що випливають із цивільного законодавства, пов`язані з поділом майна подружжя, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися СК України та ЦК України.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить актовий запис №13 від 09.08.1998 виконавчого комітету Пеньківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 03.06.2021 року, що набрало законної сили 06.07.2021 року шлюб між сторонами розірвано. Питання про розірвання шлюбу ініційовано ОСОБА_2 , позов зареєстрований судом 07.04.2021.

Предметом спору є рухоме майно у вигляді транспортних засобів автомобіля марки LEXUS RX 350, 2006 року випуску, автомобіля марки TOYOTA CAMRY, 2006 року випуску, готівкові кошти у розмірі 1 200000 грн та 15000 доларів США.

Факт набуття спірного майна у спільну сумісну власність сторонами не спростована.

Ухвала суду від 05.03.2025, якою витребувана копія договору купівлі-продажу від 10.04.2019 стосовно транспортного засобу автомобіля марки TOYOTA CAMRY, 2006 року випуску не виконана. Представник ОСОБА_2 не наполягав на її виконання.

За висновком експерта №26/25-Е від 21.04.2025 транспортно-товарознавчої експертизи середня ринкова вартість автомобіля марки TOYOTA CAMRY, 2006 року випуску становить 369579 грн.

Згідно договору купівлі-продажу від 03.03.2021 року, укладеного ОСОБА_2 , транспортний засіб автомобіль марки LEXUS RX 350, 2006 року випуску був перереєстрований за ОСОБА_4 . Представлені суду матеріали не містять доказів про письмову згоду ОСОБА_1 на продаж даного транспортного засобу.

За висновком експерта №62/24-Е від 30.09.2024 транспортно-товарознавчої експертизи середня ринкова вартість автомобіля марки LEXUS RX 350, 2006 року випуску становить 460240 грн.

Згідно декларації про майновий стан ОСОБА_2 , як кандидата на посаду та щорічної, як особи, уповноваженої на виконання функцій держави (розділ 12 Грошові активи), поданих ним за звітний період на час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 тобто за 2020 рік, і після припинення шлюбних відносин, тобто за 2021 рік, вбачається наявність грошового активу у розмірі 1 200000 грн. та 15000 доларів США (т.1 а.с.15). При чому його дохід у 2020 році склав 56074+40990 грн. (т.1 а.с.14 оберт). Слід зазначити, що ОСОБА_2 в декларації за 2021 рік зазначив грошові активи 1230000 грн. та 18000 доларів США., а дохід за 2021 рік склав 47841+9280 грн. (т.1 а.с.18 оберт).

Відповідно до вимог частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України.

Відповідно до чинного законодавства загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об`єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин.

Згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

В силу статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Згідно з частиною 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте до шлюбу; набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали особисто кому-небудь з них.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Згідно зі статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц).

Обсяг майна, яке подружжя просить поділити, повинен охоплювати усе спільно набуте ними у шлюбі майно з метою найбільш ефективного вирішення спору про його поділ у межах одного провадження. Указане відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи в суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. пункт 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Відповідно до статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Право спільної сумісної власності не поділене на частки, тому усі співвласники мають однакове, рівне право володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном.

Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна.

Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень статті 63 СК України.

Згідно зі статтею 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до вимог статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартира, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До об`єктів права спільної власності подружжя належить в тому числі заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до частини 1 статей 3, 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У загальному розумінні захист цивільних прав слід розуміти як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституцій України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), ніж положення законів України, зокрема кодексів, порушене цивільне право чи інтерес підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (аналогічні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19 (пункт 6.13)).

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено в цій статті.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

За вимогами частин 1, 2 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а під час його відчуження й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2813/18).

З метою захисту прав співвласників майна, зокрема майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

Тобто, відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

В разі, якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а в разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Отже, незаконне подальше відчуження третій особі не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається спільною сумісною власністю сторін.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду в від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19.

Згідно з частиною 4 статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Відповідно до роз`яснень, що викладені в пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року (справа № 125/2157/19, провадження № 14-40цс21 колегія суддів виснувала, що сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Суд дійшов висновку, що автомобіль марки TOYOTA CAMRY, 2006 року випуску проданий , коли сторони перебували у шлюбі. Докази на спростування відсутності згоди ОСОБА_2 на продаж цього транспорного засобу до суду не надано, в той же час ним не спростовано надані ОСОБА_1 докази, що кошти з продажу авто витрачені саме в інтересах сім`ї, а саме на вартісне лікування ОСОБА_2 з метою позбавлення статусу інваліда з метою поновлення на службі у поліції, а також на оплату навчання спільної доньки за контрактом у вищому навчальному закладі. ОСОБА_2 також не довів, що грошові кошти, які зазначені як актив у деклараціях про майновий стан перейшли в особисту власність ОСОБА_1 . В той же час суд не приймає до уваги пояснення свідка, батька ОСОБА_2 , оскільки вважає надані показання, як показання зацікавленої особи на користь свого сина.

В той же час суд дійшов висновку, що автомобіль марки LEXUS RX 350, 2006 року випуску реалізований без згоди ОСОБА_1 . ОСОБА_2 не довів, що кошти з реалізації цього транспортного засобу витрачені на потреби родини. Декларування готівки на час перебування у шлюбі, а також після його припинення свідчить що дані кошти перебувають у статусі грошового активу, є об`єктом права спільної сумісної власності, а тому підлягають поділу між сторонами спору.

До посилань адвокат Попроцького Д.М. на те, що у 2021 році ОСОБА_2 узяв у борг у свого батька 230000 грн. та 18000 доларів США, суд ставиться критично, оскільки такий займ у декларації за 2022 рік ОСОБА_2 не відобразив (т.1 а.с.21-22).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 4-13, 76-89, 141, 258-273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Первісний позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_4 ) грошову компенсацію середньої ринкової вартості 1/2 частки транспортного засобу автомобіля марки LEXUS RX 350, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 в розмірі 230120 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_4 ) 1/2 частку грошових активів (готівка), внесених до декларацій про доходи ОСОБА_2 в розмірі 600000 грн. та 7500 доларів США, що у сукупному розмірі становить суму у розмірі 896509 грн.

У задоволенні зустрічного позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Одеський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Я. В. Бескровний