Справа № 183/5815/24
№ 2/183/927/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2025 року Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судових засідань Григорьєвої В.С.,

розглянувши, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за участю:

представника позивача Мартиненка А.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,-

в с т а н о в и в:

06 червня 2024 року АТ КБ "ПриватБанк", через систему «Електронний суд», звернулося до Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 03 лютого 2021 року між банком та ОСОБА_1 була підписана заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг власноруч на планшеті, якою сторони погодили наступні умови кредитування, та в подальшому відповідач виявив бажання отримати послугу «Оплата частинами», ознайомився із актуальними умовами кредитування та 06.09.2023 року підписала паспорт кредиту, графік кредиту за допомогою ОТР пароля, згідно якого:

1) тип кредитної картки «Універсальна» (п. 1.2 Заяви);

2) тип кредиту та розмір кредитного ліміту: відновлювальна кредитна лінія до 50 000,00 грн. (п. 1.2 Заяви);

3) строк кредитування 12 місяців з пролонгацією (п. 1.2 Заяви);

4) процентна ставка 42,0% річних (п. 1.3 Заяви);

5) кількість та розмір платежів, періодичність:сплата мінімального обов`язкового платежу на поточний рахунок, для якого відкрито кредитну картку, до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту (п. 1.4 Заяви);

6) розмір мінімального обов`язкового платежу: 5% від заборгованості, але не менше ніж 100,00 грн. щомісячно або 10% від заборгованості, але не менше 100,00 грн. щомісячно - у разі прострочки, починаючи з другого місяця прострочення (п. 1.4 Заяви);

7) проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 60,00% (п. 1.5 та п. 2.1.1.2.12 Заяви).

Відповідач підписала заяву власноручно на планшеті, що відповідає вимогам Постанови НБУ від 13.12.2019 року № 151 «Про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України».

Також відповідач підписала паспорт споживчого кредиту.

Відповідачу було відкрито кредитну ліню та надано кредит у розмірі 47 498,00 грн. за послугу «Оплата частинами».

В процесі підготовки позовної заяви було встановлено, що відповідач перестала вносити кошти посилаючись на спірні операції, які були проведені по її картці за період з 06.09.2023 року (перекази з картки).

В ході перевірки даної інформації встановлено, що 12.09.2023 року зафіксовано звернення клієнта ОСОБА_1 , яке було направлено на розгляд фахівцям для встановлення певних обставин.

Клієнт ОСОБА_1 не підтверджує оформлення договору «Оплата частинами» від 07.09.2023 року.

Так, встановлено, що невстановлена особа під час телефонної розмови з ОСОБА_1 , представившись співробітником оператора мобільного зв`язку «Київстар» повідомила, що їй необхідно активувати SIM-картку «Київстар», для чого необхідно ввести код. Після вводу коду у ОСОБА_1 зникло мобільне покриття її SIM-картки номеру телефону «Київстар», який був закріплений за Приват24. Після чого, треті особи заволоділи коштами з її карток.

Зі своєї сторони, Банк виконав всі умови підписаного договору, надав ОСОБА_1 кредит у зазначеному вище розмірі, однак, відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань, своєчасно не сплачувала кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого станом на 27 травня 2024 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 44 892,47 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 44 859,22 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту - 72 797,22 грн.; заборгованості по процентам за користуванням кредитом - 33,25 грн.

Зазначену суму, а також судові витрати в розмірі 2 422,40 грн. позивач просить стягнути з відповідача на його користь.

У відзиві на позов відповідач ОСОБА_1 вимоги не визнала, просила в позові відмовити. Зокрема зазначила, що невстановлена особа під час телефонної розмови з ОСОБА_1 , представившись співробітником оператора мобільного зв`язку «Київстар» повідомила, що їй необхідно активувати SIM-картку «Київстар», для чого необхідно ввести код. Після вводу коду у ОСОБА_1 зникло мобільне покриття її SIM-картки номеру телефону «Київстар», який був закріплений за Приват24. Після чого, треті особи заволоділи коштами з карток. Після 18:18 год. 06.09.2023 року відповідач вже не могла робити будь-яких дій у з додатком Приват24. ОСОБА_1 не підтверджує оформлення договору «Оплата частинами» від 07.09.2023 року.

18.09.2023 року ОСОБА_1 звернулася до Новомосковського РУП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою,про злочин. 19.09.2023 року за даним фактом відкрито кримінальне провадження № 0001242 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.190 КК України. Відповідач посилається на те, що Банком піж час здійснення транзакцій не здійснив належної перівірки заходів, що включають у тому числі, ідентифікацію та верифікацію клієнта (п. 34 ст. 1 ЗУ «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення»). Зауважує, що шахраї за 34 хвилини 06.09.2023 року збільшили лімітний кредит та зняли з її кредитної картки 64 170,10 грн., в той час як Приватбанк відповідно до п. 4 ст. 11 ЗУ «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» повинен був здійснити належну перевірку у разі проведення фінансової операції з віртуальними активами на сум, що дорівнює чи перевищує 30 000,00 грн. та мав би зупинити видачу грошей, здійснивши належну перевірку клієнта або ідентифікацію або верифікацію. Так, відповідно до Положення «Про здійснення установами фінансового моніторингу», затвердженого постановою Правління НБУ № 107, результатом здійснення ідентифікації та верифікації має бути: однозначне встановлення особи клієнта; переконання в тому, що клієнт не є самозванцем, а дійсно є особою, якою він назвався. Установа має пересвідчитися у чинності (дійсності) та актуальності раніше наданих клієнтом піл час здійснення його верифікації копій ідентифікаційних документів у момент укладення кожного договору, але не пізніше проведення фінансової операції (зокрема, надання кредиту, позики тощо). Такі заходи установа здійснює в межах забезпечення актуальності отриманих та наявних документів, даних та інформації про клієнта, що є частиною належної перевірки клієнта. Відповідач вважає, що здійснення операцій по її кредитній кратці іншими особами здійснено з вини саме Банку, а не клієнта, при цьому зауважує, що заборгованість за кредитним договором у неї перед Банком відсутня, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення вимог. Відповідач також зазначив, що у позовній заяві відсутні інформація та вимоги щодо карток: НОМЕР_3, НОМЕР_5.

У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що за фактом звернення відповідача до Банку з приводу вчинення спірних операцій, проведено службову перевірку, за наслідками якої встановлено, що під час здійснення транзакцій вхід в обліковий запис Приват24 клієнта ОСОБА_1 відбувалось з різних пристроїв без зміни логіну та з вірним введенням пароля входу, у зв`язку з чим відступні підстави вважати, що оскаржувані відповідачем транзакції проводилися третіми особами. Представник наголосив, що без розголошення особистих ідентифікаційний та контрольних даних відповідачем вчинення оспорюваних транзакцій не було б можливим, адже потрібно ще обов`язково знати пароль входу до Приват24, або щоб його змінити знати ПІН-код картки Клієнта. Отже, саме необачність Клієнта, її довірливість ніяким чином не спростовують того факту, що збільшення кредитного ліміту та зняття коштів було можливим у зв`язку з розголошенням персональних даних.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2024 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 40).

Позиція сторін в судовому засіданні.

В судовому засіданні представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" вимоги підтримав, посилаючись обставини, викладені в позовній заяві та відповіді на відзив, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні вимоги не визнала, посилаючись на обставини, викладені у відзиві, просила у позові відмовити. Зокрема зазначила, що вона 06.09.2023 року ніяк не могла здійснити транзакції, які було проведені у м. Києві та м. Кривий Ріг з різницею часу в одну хвилину, оскільки перебувала в м. Новомосковськ, а тому вважає, що дані транзакції були здійснені шахраями, у зв`язку з чим нею було подано відповідну заяву до правоохоронних органів та повідомлено Банк. Крім того, інформацію про логін та пароль входу в Приват24, пароль картки, номер картки, термін її дії та CVV-коду картки ОСОБА_1 нікому не повідомляла, а тому вважає, що вона не повинна несе відповідальність за здійснення відповідних операцій, оскільки позивачем не доведено, що дії чи бездіяльність призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції». При цьому зауважила, що заборгованість, яка була у неї перед Банком, нею погашена в повному обсязі, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Суд, заслухавши сторін, дослідивши надані учасниками справи письмові докази, дійшов такого висновку.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 03 лютого 2021 року між ним і ОСОБА_1 була підписана заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг власноруч на планшеті, якою сторони погодили наступні умови кредитування, та в подальшому відповідач виявила бажання отримати послугу «Оплата частинами», ознайомився із актуальними умовами кредитування та 06.09.2023 року підписала паспорт кредиту, графік кредиту за допомогою ОТР пароля, згідно якого:

1) тип кредитної картки «Універсальна» (п. 1.2 Заяви);

2) тип кредиту та розмір кредитного ліміту: відновлювальна кредитна лінія до 50 000,00 грн. (п. 1.2 Заяви);

3) строк кредитування 12 місяців з пролонгацією (п. 1.2 Заяви);

4) процентна ставка 42,0% річних (п. 1.3 Заяви);

5) кількість та розмір платежів, періодичність:сплата мінімального обов`язкового платежу на поточний рахунок, для якого відкрито кредитну картку, до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту (п. 1.4 Заяви);

6) розмір мінімального обов`язкового платежу: 5% від заборгованості, але не менше ніж 100,00 грн. щомісячно або 10% від заборгованості, але не менше 100,00 грн. щомісячно - у разі прострочки, починаючи з другого місяця прострочення (п. 1.4 Заяви);

7) проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 60,00% (п. 1.5 та п. 2.1.1.2.12 Заяви).

Відповідач підписала заяву власноручно на планшеті, що відповідає вимогам Постанови НБУ від 13.12.2019 року № 151 «Про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України».

Відповідачу було надано кредит у розмірі 47 498,00 грн. за послугу «Оплата частинами».

Крім того, 03 лютого 2021 року ОСОБА_1 підписала паспорт споживчого кредиту. В розділі 7 вказаного паспорту зазначено, що ця інформація зберігає чинність та є актуальною до 18 лютого 2021 року.

Згідно розрахунку, наданого АТ КБ «ПриватБанк», заборгованість ОСОБА_1 станом на 27 травня 2024 року за кредитом складає у розмірі 44 892,47 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 44 859,22 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту - 72 797,22 грн.; заборгованості по процентам за користуванням кредитом - 33,25 грн.

Встановлено, що 18.09.2023 року ОСОБА_1 звернулася до Новомосковського РУП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою, в якій повідомила, що 06.09.2023 року невстановлена особа під час телефонної розмови з ОСОБА_1 , представившись співробітником оператора мобільного зв`язку «Київстар» повідомила, що їй необхідно активувати SIM-картку «Київстар», для чого необхідно ввести код. Після вводу коду у ОСОБА_1 зникло мобільне покриття її SIM-картки номеру телефону «Київстар», який був закріплений за Приват24. Після чого, треті особи заволоділи коштами з її карток.

19.09.2023 року за даним фактом було відкрито кримінальне провадження № 0001242 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.190 КК України, результатів по якому станом на час ухвалення рішення не має.

Також встановлено, що головним спеціалістом Управління безпеки ГО по захисту електронних платежів та послуг Денисюком О.В. було проведено службову перевірку за фактом можливих шахрайських дій у відношенні клієнта ОСОБА_1 , в ході якої 12.09.2023 року було зафіксовано звернення клієнта ОСОБА_1 та не встановлені підстави вважати, що оскаржувані клієнтом транзакції ініціювались та проводились іншими особами, а не безпосередньо власником карти.

Аналізом руху коштів по картковим рахункам клієнта ОСОБА_1 встановлено, що 07.09.2023 року з її карткового рахунку № НОМЕР_1 здійснена покупка на суму 47 498,00 грн.

У ході перевірки встановлено, що 06.09.2023 року о 19:50:44 на клієнта ОСОБА_1 через Приват24 оформлено кредит «Оплата частинами» на суму 47 498,00 грн., референт договору SAMDNFC8. Відповідно до документів кредитної справи, підтвердження під час оформлення послуг «Оплата частинами» здійснювалось з вірним ОТР-паролем з фінансового номеру телефону, а також засвідчено простим електронним підписом (Smart-ID)клієнта ОСОБА_1 .

Простий електронний підпис (Smart-ID)клієнта ОСОБА_1 створений 06.09.2023 року о 19:11:30 і станом на час проведення перевірки є дійсним (не відкликався).

У ході прослуховування діалогів з фінансового номеру телефону НОМЕР_2 клієнта ОСОБА_1 із співробітником Банку встановлено звернення клієнта:

- 06.09.2023 року о 19:08:29 - з приводу перевірки балансу по кратці;

- 06.09.2023 року о 19:40:32 - для підтвердження отримання послуги «Оплата частинами». При цьому, особа надала усі необхідні дані для проведення ідентифікації клієнта;

- 06.09.2023 року о 19:55:52 - для підтвердження списання коштів на суму 3 035,00 грн. При цьому, особа надала усі необхідні дані для проведення ідентифікації клієнта.

Звернень з оскарження операцій за 06.09.2023 року від клієнта не фіксувалось.

Аналізом пристроїв, з яких здійснювались входи в акант Приват24 клієнта ОСОБА_1 встановлено, що 06.09.2023 року були здійснені входи з нетипових пристроїв, а саме:

- 19:09:41 - з пристрою SMARTPHONE MOZILLA/5.0 (LINUX; ANDROID 10; K) APPLEWEBKIT/537.36 (KHTML, LIKE GECKO) C, IP-адреса ІНФОРМАЦІЯ_1 (ПАТ «ВФ Україна», Київ);

- 19:10:32 - з пристрою MI NOTE 10 LITE/XIAOME (IMEI 3F2FB173A62FC9ED), IP-адреса ІНФОРМАЦІЯ_2 (АТ «Київстар», м. Кривий Ріг).

Входи в Приват24 з пристрою MI NOTE 10 LITE/XIAOME (IMEI 3F2FB173A62FC9ED) здійснювались виключно в акант Приват24 клієнта ОСОБА_1 .

Крім того, в ході перевірки було подано заявку вибірка Web (ZMNPIN, Інформація про зміну ПІН-коду, реф. заявки 240717RQ904132). Відповідно до отриманих даних, 06.09.2023 року о 19:04:40 та о 19:10:58 були змінені PIN-коди до карток № НОМЕР_3, № НОМЕР_5 клієнта ОСОБА_1 .

Статистика змін аканту Приват24 клієнта ОСОБА_1 свідчить про зміну паролю 06.09.2023 року о 19:09:38, який здійснено через Приват24 з підтвердженням ПІН-коду картки № НОМЕР_3 з пристрою SMARTPHONE MOZILLA/5.0 (LINUX; ANDROID 10; K) APPLEWEBKIT/537.36 (KHTML, LIKE GECKO) C, перед проведенням операції по картковому рахунку клієнта ОСОБА_1 .

Зібрані у ході перевірки дані банківських комплексів свідчать про те, що вхід в акаунт Приват24 та проведення спірних операцій клієнтом ОСОБА_1 з використанням її фінансового номеру телефону, а також введенням вірного паролю та логіну від її акаунту Приват24. Факт перевипуску SIM-картки фінансового номеру телефону клієнта ОСОБА_1 може бути підтверджений за результатами досудового розслідування по кримінальному провадженню.

Таким чином, наявні дані перевірки свідчать про проведення спірних операцій клієнтом ОСОБА_1 . У разі підтвердження факту перевипуску SIM-картки фінансового номеру телефону клієнта ОСОБА_1 та використання його третіми особами, в діях клієнта будуть наявні порушення п.п. 1.1.2.1.10 Умов і Правил надання банківських послуг, відповідно до якого клієнт зобов`язується не залишати без нагляду телефон/пристрій, який використовується для підключення фінансового номеру телефону клієнта та/або доступу до програмних комплексів Банку. В разі втрати клієнтом фінансового номеру телефону, підозрі доступу третіх осіб до фінансового номеру телефону та інших неправомірних дій третіх осіб із фінансовим номером телефону клієнт зобов`язаний негайно повідомити про це Банк в будь-якому з доступних каналів: 3700, чат-онлайн, відділення Банку.

Вирішуючи питання по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права.

У відповідності до ч. 1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (ч.ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України).

Відповідно до ст. 204ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно частини першої статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»(далі - Закон) визначаються загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Згідно пункту 1.27 статті 1 Закону платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.

На підставі п. 14.12 ст.14 Закону та п. 1 Розділу VI Положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого 05.11.2014 постановою Правління НБУ № 705, користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Відповідно до статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб`єктів переказу, а також визначення загального порядку здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами встановлено Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Відповідно до вимог пункту 6 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 705 від 05 листопада 2014 року, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин, користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платежів засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Крім того, п. 34 ст. 1 ЗУ «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» передбачено належну перевірку - заходи, що включають:

- ідентифікацію та верифікацію клієнта (його представника);

- встановлення кінцевого бенефіціарного власника клієнта або його відсутності, у тому числі отримання структури власності з метою її розуміння, та даних, що дають змогу встановити кінцевого бенефіціарного власника, та вжиття заходів з верифікації його особи (за наявності);

- встановлення (розуміння) мети та характеру майбутніх ділових відносин або проведення фінансової операції;

- проведення на постійній основі моніторингу ділових відносин та фінансових операцій клієнта, що здійснюються у процесі таких відносин, щодо відповідності таких фінансових операцій наявній у суб`єкта первинного фінансового моніторингу інформації про клієнта, його діяльність та ризик (у тому числі, в разі необхідності, про джерело коштів, пов`язаних з фінансовими операціями);

- забезпечення актуальності отриманих та існуючих документів, даних та інформації про клієнта.

Пунктом 4 ст. 11 ЗУ «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (чинна станом на 06.09.2023 року), передбачено, що належна перевірка здійснюється в разі:

- встановлення ділових відносин (крім ділових відносин, встановлених на підставі договорів страхування за видами страхування, що не передбачають здійснення страхової виплати в разі дожиття застрахованої особи до закінчення строку дії договору страхування та/або досягнення застрахованою особою певного віку, визначеного в такому договорі, за якими клієнтом є фізична особа та загальний страховий платіж не перевищує 27 тисяч гривень або його сума еквівалентна зазначеній сумі, у тому числі в іноземній валюті; а також крім встановлення ділових відносин, які виникають на підставі договорів про участь в лотереї, за умови, що розмір ставки гравця не перевищує 5 тисяч гривень);

- наявності підозри;

- здійснення платіжних операцій (у тому числі міжнародних) без відкриття рахунка;

- проведення фінансової операції з віртуальними активами на суму, що дорівнює чи перевищує 30 тисяч гривень;

- виникнення сумнівів у достовірності чи повноті раніше отриманих ідентифікаційних даних клієнта;

- проведення разової фінансової операції без встановлення ділових відносин з клієнтами, якщо сума фінансової операції дорівнює або перевищує суму, визначену частиною першою статті 20 цього Закону.

Залежно від рівня ризику проведення фінансової операції належна перевірка клієнта здійснюється також у разі проведення ним кількох фінансових операцій, що можуть бути пов`язані між собою, на загальну суму, що дорівнює або перевищує суму, визначену частиною першою статті 20 цього Закону.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено, що: «Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».

Верховний Суд в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 14 лютого 2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) вказав, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог».

У постанові Верховного Суду від 21.04.2021 по справі № 751/6050/18 (провадження №61-18544св19 викладено правову позицію, де зазначено: «… що саме на банк, який є професійним учасником ринку надання банківських послуг, покладено обов`язок доведення того, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача-фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З урахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони…».

Отже, саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Вказані висновки містяться у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.09.2023 року невстановлені особи, отримавши доступ до належної відповідача ОСОБА_1 інформації з використанням інформаційно-комунікаційних систем, із використанням її абонентського номеру, під час телефонної розмови з особою, яка представилась оператором мобільного зв`язку «Київстар», повідомила, що їй необхідно активізувати сім-картку та ввести код, після чого у ОСОБА_1 зникло мобільне покриття її сім-картки «Київстар», яка закріплена за додатком Приват24 та шахрайським шляхом заволоділи грошовими коштами з банківської картки Приватбанк на загальну суму 64 170,10 грн.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_1 18.09.2023 року звернулась із заявою до правоохоронних органів з приводу шахрайського заволодіння грошовими коштами в розмірі 99 000,00 грн., у зв`язку з чим 19.09.2023 року Новомосковським районним відділом поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області були внесені відомості до ЄРДР за № 0001242 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, які наразі триває.

Суд враховує, що саме Банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними (постанова Верховного Суду від 29.03.2024 у справі №456/4026/21).

Аналізуючи викладене, суд дійшов висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» не підтвердив належними і допустимими доказами, що відповідач ОСОБА_1 , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей за її кредитною карткою, особового рахунку, акаунту, додатку, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 06.09.2023 року на загальну суму 64 170,10 грн., і у втраті таких коштів є вина даного користувача.

Враховуючи наведене, оскільки здійснення транзакцій з карткового рахунку відповідача ОСОБА_1 відбулося не за її розпорядженням, вона не повинна нести відповідальності за такі операції.

При цьому суд зауважує, що Банк відповідно до Пунктом 4 ст. 11 ЗУ «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (чинна станом на 06.09.2023 року), повинен був зупинити 06.09.2023 року зупинити видачу грошей під час проведення фінансових операцій з віртуальними активами на суму, що дорівнює чи перевищує 30 тисяч гривен та зупинити видачу грошей та здійснити належну перевірку клієнта або ідентифікацію чи верифікацію клієнта.

Разом з тим, суд вважає, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язок з повернення фактично отриманої відповідачкою суми кредитних коштів.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.

Як зазначено вище, із виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 вбачається, що остання користувалась грошовими коштами, отриманими від Банку на підставі Заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 03.02.2021 року, та погашала заборгованість.

При цьому, з наданої відповідачем ОСОБА_1 виписки по картковому рахунку за період з 07.09.2023 року по 29.05.2024 року вбачається, що баланс на кінець періоду: - 44 892,47 грн.

Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судові витрати в розмірі 2 422,40 грн. покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 274, 276, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Відмовити Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», код ЄДРПОУ 305299, адреса місцезнаходження: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, електронна пошта: .

відповідач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя О.В. Сорока