Справа № 521/6912/25
Номер провадження № 2/521/4371/25
20 червня 2025 року місто Одеса
Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого судді Роїк Д. Я.,
за участю секретаря судового засідання Каліної П. О.,
Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відсутність у відповідача - комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» права вимоги сплачувати послуги теплопостачання позивачем та кореспондуючого йому обов`язку ОСОБА_1 сплачувати рахунки відповідача.
Позов обґрунтований такими обставинами.
КП «Теплопостачання міста Одеси» створено на підставі рішення Одеської міської ради від 27 червня 2006 року № 101-V, шляхом злиття КП «Одесатеплоенерго» та КП «Одестеплокомуненерго».
КП «Теплопостачання міста Одеси» забезпечує тепловою енергією будинковолодіння АДРЕСА_1 , в якому мешкає позивач, особовий рахунок № НОМЕР_1 . Фактично за вказаною адресою знаходиться два окремих житлових будинки, що мають інвентарні номери літера А та літера Б.
Позивачу на праві приватної власності з 1992 року належить квартира АДРЕСА_2 , яка з 2002 року має автономне індивідуальне опалення.
Позивач зазначив, що 18.02.2025 року відповідач КП «Теплопостачання міста Одеси» поштою спрямував йому лист-претензію, де відобразив вимогу сплатити заборгованість в сумі 3891,87грн. за особовим рахунком позивача № НОМЕР_1 , яка начебто складається із неоплачених послуг у вигляді поставленої теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення (ЗПО) вказаного будинку та плати за абонентське обслуговування.
Позивач вважає вимогу відповідача сплачувати вказаний борг необгрунтованою. Позивач аргументував, що ніякого публічного договору приєднання з відповідачем не укладав та не приєднувався до нього; всупереч законодавству у житловому будинку літер А в будинковолодінні АДРЕСА_1 , де знаходиться квартира позивача відсутній вузол комерційного обліку теплової енергії; КП «Теплопостачання міста Одеси» з 2002 року послуги щодо постачання теплової енергії для індивідуальних потреб опалення належної позивачу квартири, а також на загальнобудинкові потреби опалення не надає; відповідач здійснює нечесну підприємницьку діяльність та порушує права споживачів, вводячи жильців будинку АДРЕСА_1 в оману, оскільки в місцях загального користування цього будинку відсутні труби централізованого опалення та опалювальні прилади (батареї опалення) та відповідно і теплоносій; водночас обслуговування внутрішньобудинкових систем опалення за цією адресою здійснює не відповідач, а третя особа КП ЖКС «Хмельницький» згідно договору №04-546 від 01.04.2019 року щодо управління багатоквартирного будинку; господарська діяльність відповідача щодо позивача не була спрямована на реальне настання правових наслідків, а саме, фактичне постачання теплової енергії для загальнобудинкових потреб цього багатоквартирного будинку, що негативно впливає на права та інтереси позивача; позивач на обгрунтування позовних вимог і аргументів надав до суду докази.
На думку позивача, його звернення до суду із цим позовом до КП «Теплопостачання міста Одеси» про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності у правових відносинах із постачання теплової енергії відповідачем та споживання/неспоживання її позивачем. Відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.
Вказане стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Судом розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження в порядку статті 274 ЦПК України з повідомленням сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси», а також третя особа комунальне підприємство ЖКС «Хмельницький» про дату, час та місце розгляду справи і виклик на 22.05.2025, 03.06.2025 та 20.06.2025 року повідомлялися засобами АТ Укрпошта та через інформаційну телекомунікаційну систему Електронний Суд.
Відповідач про дату, час та місце судового засідання повідомлялося належним чином, відповідно до положень статті 128 ЦПК України. Ухвалу про відкриття провадженн у праві та матеріали позовної заяви відповідач отримав 22 травня 2025 року. Відзив на позов до суду у визначений 10-денний строк не надав. Проте 20.06.2025 року повторно не з`явився в судове засідання, причин не повідомив.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
20.06.2025 року позивач до суду надав заяву, у якій не заперечує щодо ухвалення судом заочного рішення у справі №521/6912/25.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
У зв`язку з тим, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та відповідачем не подано відзив у встановлений судом термін, в порядку ст. 280 ЦПК України, за відсутності заперечень представника позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України.
Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено наступні обставини щодо спірних відносин, що виникли між ОСОБА_1 та комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси».
Позивач ОСОБА_1 проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Вказане підтверджено даними паспорта громадянина України НОМЕР_2 , виданого 09 лютого 1998 року Іллічівським РВ ОMУ УMВС в Одеській області.
ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу від 01.04.1992 року (реєстр. номер № 3-С-589) є власником квартири АДРЕСА_4 та водночас є співвласником цього багатоквартирного будинку.
Згідно рішенню виконавчого органу Одеської міської ради № 636-VII від 27.04.2016 КП «ЖКС «Хмельницький» визначено управителем багатоквартирних будинків, зокрема, що мають загальну поштову адресу АДРЕСА_1 (в редакції змін, чинними станом на час розгляду справи судом).
Відповідно до положень ст. ст. 5, 11, 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» комунальним підприємством «ЖКС «Хмельницький» 01.04.2019 року укладено договір №04-546 щодо управління багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_1 , що складається з двох окремих житлових будівель. Квартира АДРЕСА_5 , в якій проживає позивач, знаходиться в окремому житловому будинку літер А та разом з житловим будинком літер Б відноситься до будинковолодіння АДРЕСА_1
Належна позивачу на праві приватної власності квартира АДРЕСА_2 з листопада 2002 року, тобто - понад 22 (двадцять два) роки має індивідуальне (автономне) опалення, що підтверджено відповідною довідкою від 17.03.2025 року
Начальник служби теплозбуту КП Теплопостачання міста Одеси у листі від 31.07.2023 року вих. №13.03.-04-655, що адресовано позивачу запропонував ОСОБА_1 сплачувати з липня 2023 року на користь комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси», зокрема: а) обов`язкову плату за «абонентське обслуговування» в розмірі 13,3 грн. в місяць; б) рахунки комунального підприємства на «загальнобудинкові потреби опалення» (ЗПО).
18 лютого 2025 року позивачем ОСОБА_1 , через Одеську філію АТ «Укрпошта» отримано претензію КП «Теплопостачання міста Одеси» від 06.02.2025 р. за вих №13.03-04 820, що підписана начальником служби теплозбуту ОСОБА_2 , з вимогою сплатити в 30-ти денний термін заборгованість у розмірі 3203,10 грн , що начебто утворилася внаслідок несплати платежів за послуги з постачання теплової енергії для загальнобудинкових потреб опалення будинку АДРЕСА_1 та абонентської плати. Водночас, дані боргу позивача за кількісними та якісними характеристиками містяться також у виставлених КП «Теплопостачання міста Одеси» рахунках за послуги теплопостачання (о/р № НОМЕР_1 ) станом на грудень 2024 року - на суму 3203,10грн, а також за січень, лютий, березень 2025 р. - наростаючий борг на суму 4737,49 грн.
Позивач ОСОБА_1 не вважає КП «Теплопостачання міста Одеси» кредитором, а себе не вважає боржником у вказаних спірних правовідносинах.
Згідно частин 1 і 2 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права, а також свого інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до приписів частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Позивач вважає вищевказані вимоги КП «Теплопостачання міста Одеси» щодо сплати заборгованості за ненадані послуги теплопостачання (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) щодо себе, необгрунтованими і незаконними, такими що посягають на майнові права й інтереси позивача, а тому цим вимогам не кореспондується обов`язок ОСОБА_1 їх задовольнити.
За висновками Верховного Суду України, сформульованими в постанові від 21 листопада 2012 року у справі 6-134цс12, згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність.
У постанові Великої Палати Верхового Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункти 53-71) вказано, «що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у випадку, якщо особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником)» - (пункт 57 постанови ВП ВС).
Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену зокрема у пунктах 58-59 постанови від 26 січня 2021 року:
58... застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.
59.Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.
Відповідно до положень частини 1 статті 264 ЦПК України, судом встановлено фактичні обставини, що підтверджують спірні правовідносини між позивачем та відповідачем, та мають значення для вирішення справи; встановлено характер спірних правовідносин між сторонами спору; а також визначено правові норми, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем КПТеплопостачання міста Одеси виникли правовідносини щодо надання (ненадання) окремих житлово-комунальних послуг, зокрема послуг із постачання теплової енергії та пов`язаних з цим правовідносин про захист прав споживачів.
Зокрема, встановлено, що у ОСОБА_1 відсутні будь-які договірні відносини та пов`язані з ними зобов`язання з комунальним підприємством Теплопостачання міста Одеси Одеської міської ради щодо постачання теплової енергії і надання/отримання відповідних послуг, зокрема, на загальнобудинкові потреби опалення за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно пункту 5 частини 1 статті 1 Закону України Про житлово-комунальні послуги(далі - Закон від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Відповідно до положень частини 1 статті 2 Закону України Про житлово-комунальні послуги предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та управління побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.
Норми цього Закону застосовуються з урахуванням особливостей, встановлених законами, що регулюють відносини у сферах постачання та розподілу електричної енергії і природного газу, постачання теплової енергії, централізованого постачання гарячої води (частина 1 статті 2 Закону№2189-VIII )
Пункт 6 частини 1 статті 1 Закону від 9 листопада 2017 року №2189-VIII визначає, що індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про теплопостачання» (Закон № 2633-IV від 2 червня 2005 року) споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Згідно частини 1 статті 15 цього Закону основними завданнями державного регулювання діяльності у сфері теплопостачання є: реалізація державної політики щодо функціонування ринку теплової енергії; захист прав споживачів; забезпечення рівних можливостей доступу суб`єктів відносин у сфері теплопостачання на ринок теплової енергії; запобігання монополізації, тощо.
Згідно частини 1 статті 12 Закону України Про житлово-комунальні послуги надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону (ч. 2 статті 12 Закону).
Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.
Згідно норм абзаців 2 і 3 частини 5 статті 13 Закону від 9 листопада 2017 року №2189-VIII виконавець комунальної послуги (зокрема, з постачання теплової енергії) повинен розмістити повідомлення про місце опублікування тексту договору, а також про якість послуг у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/абов рахунках на оплату послуг з постачання теплової енергії.
Водночас, частина 3 статті 12 Закону №2189-VIII вказує, що істотними умовами договору про надання житлово-комунальної послуги є: 1) перелік послуг; 2) вимоги до якості послуг; 3) права і обов`язки сторін; 4) відповідальність сторін за порушення договору; 5) ціна послуги; 6) порядок оплати послуги; 7) порядок і умови внесення змін до договору, в тому числі щодо ціни послуги; 8) строк дії договору, порядок і умови продовження його дії та розірвання.
Суд бере до уваги, що згідно частини 1 статті 634 Цивільного кодексу України . договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Водночас, вказана норма не обмежує встановлену статтею 627 ЦК України свободу договору, зокрема, вибір контрагента договору.
Однак, всупереч норм абз. 2 і 3 частини 5 статті 13 Закону №2189-VIII відповідач КП Теплопостачання міста Одеси не повідомлено позивача про текст такого публічного договору приєднання та його істотні умови ні в листі КП Теплопостачання міста Одеси від 31.07.2023 року, вих. №13.03.-04-655, ні в листі-претензії від 18.02.2025 року за вих. №13.03-04 820, ні в рахунках за 2023-2025 роки на оплату послуг теплопостачання будинку АДРЕСА_1 .
Суд враховує, що Відповідно до абзацу шостого пункту 13 «Правил надання послуги з постачання теплової енергії» та пункту 4 «Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 830 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2021 р. № 1022 та змін) фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема: а)надання виконавцю підписаної заяви-приєднання (додаток), б)сплата рахунка за надану послуги, в)факт отримання послуги.
Відповідач не надав до суду заперечень щодо вказаних обставин, відзиву на позов не подав.
Водночас, суд дослідив та проаналізував наявні докази і аргументи позивача щодо вказаних обставин та приймає їх до уваги.
Частина 1 статті 1 Закону України Про теплопостачання визначає термін споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору; теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії; теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.
Згідно пункту 5 Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 830) «виконавець зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором (абз.1 пункту 5 Типового договору).
Обсяг спожитої споживачем послуги визначається як частина обсягу теплової енергії, спожитої у будинку для потреб опалення, визначеної та розподіленої згідно з вимогами Закону України Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання, і складається з: -обсягу теплової енергії на опалення приміщення споживача безпосередньо; -частини обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку; -та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення (абз.2п.5 ТД).
На споживачів, приміщення яких обладнані індивідуальними системами опалення, розподіляється також (лише) обсяг теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення (абз.3 пункту 5 Типового договору).
Системний аналіз вказаних правових норм та фактичних обставин вказує, що вимога КП Теплопостачання міста Одеси щодо сплати ОСОБА_1 послуги загальнобудинкові потреби опалення (ЗПО) будинку є необгрунтованою, суперечить чинному законодавству та не відповідає технічному обладнанню будівлі.
Зокрема, згідно пункту 2 «Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг», затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 р. № 315(в редакції наказу Мінрозвитку громад №830 від 28.12.2021 року) загальнобудинкові потреби на опалення - витрати на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень, обслуговування функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку, без врахування обсягу теплової енергії, витраченої на функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання, та обсягу теплової енергії, який надходить від ділянок транзитних трубопроводів до приміщень з індивідуальним опаленням та/або окремих приміщень з транзитними мережами опалення.
Судом враховано, що відповідно до частини 1 статті 14 Закону України Про житлово-комунальні послуги, а також Порядку обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води, затвердженого наказом Мінрегіону від 15 серпня 2018 р. № 219 , обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за адресою місто Одеса, вулиця Прохоровська, 4 - здійснює управитель, а саме комунальне підприєство ЖКС Хмельницький(третя особа).
Ця обставина підтверджується в досліджених судом листах КП ЖКС Хмельницький від 23.11.2023 року за вих №О-814 та від 07.03.2025 року за вих. №О-121, а також договором №04-546 від 01.04.2019 року щодо управління багатоквартирного будинку (з додатками). Факт обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання саме управителем багатоквартирного будинку(третя особа) за адресою проживання позивача відповідачем також не спростовано.
Судом досліджено та встановлено, що: - у будинку АДРЕСА_6 відсутнє централізоване опалення загальнобудинкових та допоміжних приміщень приміщень, як-то: сходові клітини, коридори, підвал, горище (в них відсутня відповідна опалювальна арматура, труби з теплоносієм); з підприємством Теплопостачання міста Одеси відсутній також Договір на обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання.
Суд враховує, що згідно статті 3 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» (Закон №2119-УІІІ) забороняється приєднання житлових і нежитлових будівель до зовнішніх інженерних мереж без оснащення таких будівель вузлами комерційного обліку відповідних комунальних послуг відповідно до вимог цього Закону.
Такими вузлами обліку обладнуються усі вводи зовнішніх інженерних мереж у будівлі.
Пункт 4 частини 1 статті 1 Закону України Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання вузол комерційного обліку - вузол обліку, що забезпечує загальний облік споживання відповідної комунальної послуги в будівлі, її частині (під`їзді), обладнаній окремим інженерним вводом.
Комерційний облік комунальних послуг (далі - комерційний облік) - визначення за допомогою вузла комерційного обліку або за встановленими правилами у передбачених цим Законом випадках кількісних та якісних показників комунальної послуги, вимірювання яких забезпечується вузлом обліку, на підставі яких проводяться розрахунки за спожиті комунальні послуги (пункт 9 частини 1 статті 1 Закону №2119-УІІІ).
Згідно частини 4 статті 3 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» споживачі мають право вимагати, а виконавці і оператори на таку вимогу зобов`язані визначати обсяг спожитої комунальної послуги на основі показань вузла комерційного обліку з дати фактичного встановлення такого вузла, яка підтверджується відповідним актом, складеним між замовником і виконавцем робіт із встановлення (монтажу) вузла комерційного обліку.
Судом вивчено листи КП ЖКС Хмельницький від 23.11.2023 р. за вих. №О-814 та від 07.03.2025 р. за вих. №О-121 і встановлено, що відповідач не надав управителю будинку, що представляє інтереси всіх мешканців, такий акт встановлення вузла комерційного обліку теплової енергії в будинку АДРЕСА_7 , де проживає позивач. За таких обставин визначення обсягу спожитої комунальної послуги теплопостачання у вказаному житловому багатоквартирному будинку, зокреа в будівлі літерА, відповідачем не здійснюється.
Судом встановлено, що згідно даних технічної інвентаризації КП Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради будинковолодіння АДРЕСА_1 складається з будівлі літера А та будівлі літера Б.
Водночас, з листів КП ЖКС Хмельницький від 23.11.2023 р. за вих №О-814 та від 07.03.2025 р. за вих №О-121 також вбачається, що будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 фактично складається з двох окремих будівель, зокрема: в одній з них (літер А) розміщено квартири за номерами №№1-24; в другій будівлі (літер Б) - квартири за №№25-56. Елеваторний вузол та комерційний вузол обліку теплової енергії розміщено в підвальному приміщенні будівлі літер Б (квартири за №№25-56).
Вузлом комерційного обліку теплової енергії вводи зовнішніх інженерних мереж у будівлі літер А (квартири АДРЕСА_8 - не обладнано.
Так, згідно вказаного Висновку від 05.04.2025 року вбачається:
Згідно п. 3.3 ДБН В.2.2-15:2019 будівлі (літер «А», літер «Б»), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 являють собою окремі чотириповерхові будівлі, що складаються з трьох парадних (секцій) кожна, у будівлі (літер «А») знаходяться 24 квартири (№№1…24), у будівлі (літер «Б») 32 квартири (№№25…56), які мають вихід на загальну сходову клітину відповідного поверху.
Таким чином, згідно вимог діючих (чиних) на території України будівельних норм та правил, будівля (літер «А»), будівля (літер «Б») є багатоквартирними житловими будинками секційного типу(відповідь на питання №1):.
Будівлі (літера «А», літера «Б») являють собою трисекційні, чотириповерхові споруди, прямокутної форми в плані з підвалами та горищами, які не експлуатуються. Вони побудовані в різні періоди: будівля літера «А» у 1948 році, будівля літера «Б» у 1949 році; стоять окремо, на відстані 8,5 метрів один від одного; конструктивно не пов`язані між собою, мають окремі фундаменти та інші несучі і огороджувальні конструкції, елементи, деталі, а також самостійні, автономні входи/виходи з кожною із 3-х парадних (секцій), розташованих в них.
Таким чином, житловий будинок, що має літеру «А» та житловий будинок, що має літеру «Б», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 є окремими житловими будинками (Відповідь на питання №2).
Відповідь на питання №3: Згідно п. 6.2.1 ДБН В.2.5-67-2013: «Будівлю, що приєднана до системи централізованого теплопостачання, слід оснащати засобом/засобами обліку споживання теплової енергії.
Згідно статті 3 Закону України №2119-VІІІ «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»: «Частина 1. Оснащення будівель вузлами комерційного обліку та обладнанням інженерних систем для забезпечення такого обліку здійснюється відповідно до проектної документації з дотриманням будівельних норм і правил у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Таке оснащення та відповідна проектна документація не потребують видачі технічних умов та інших вимог до встановлення вузла комерційного обліку, погодження з державними органами, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими особами, операторами зовнішніх інженерних мереж, виконавцями комунальних послуг.
Частина 2. Забороняється приєднання житлових і нежитлових будівель до зовнішніх інженерних мереж без оснащення таких будівель вузлами комерційного обліку відповідних комунальних послуг відповідно до вимог цього Закону».
Такими вузлами обліку обладнуються усі вводи зовнішніх інженерних мереж у будівлі, крім випадків, передбачених цим Законом..».
Частина 4, абз. 2: «….споживачі мають право вимагати, а виконавці і оператори на таку вимогу зобов`язані визначати обсяг спожитої комунальної послуги на основі показань вузла комерційного обліку з дати фактичного встановлення такого вузла, яка підтверджується відповідним актом, складеним між замовником і виконавцем робіт із встановлення (монтажу) вузла комерційного обліку».
Відповідь на питання №4: Місця загального користування це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (горища, підвали тощо).
Місця загального користування в багатоквартирному будинку це нежитлові приміщення, які використовуються для забезпечення зручності та комфорту мешканців. До таких відносяться коридори, сходи, під`їзди, кімнати побутового обслуговування, горища, підвали тощо.
Тобто сходові клітини житлового будинку, що має літеру «А» та житлового будинку, що має літеру «Б», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 відносяться до «місць загального користування».
Відповідь на питання №5: Згідно п. 6.3.3 ДБН В.2.5-67-2013 опалення загальних приміщень (вестибюль, хол, коридор, сходова клітка), а також загальних технічних приміщень із прокладеними у них водопровідними, каналізаційними та протипожежними системами допускається не передбачати - кінець цитати Висновку експертного дослідження.
Дослідивши вказані докази і аргументи позивача, суд вважає, що відповідач безпідставно включає плату на загальнобудинкові системи опалення будинку(ЗПО) та відшкодування витрат на обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання споживачам (мешканцям) за адресою: АДРЕСА_1 в розрахунок плати за теплопостачання позивачу, зокрема, що міститься у рахунках № НОМЕР_1 за 2023-2025 роки.
Суд також дослідив аргументи позивача щодо необгрунтованості вимог відповідача оплачувати плату за «абонентське обслуговування» виконавцю послуги теплопостачання у вказаному будинку .
Згідно пункту 11 частини 1 статті 1 Закону України Про житлово-комунальні послуги плата за абонентське обслуговування - платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг у багатоквартирному будинку (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії) - для відшкодування витрат виконавця, пов`язаних з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, а у випадках, визначених цим Законом, також і витрати на обслуговування приладів - розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги у квартирах (приміщеннях) багатоквартирного будинку;
Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина 1 статті 629 ЦК України вказує, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У частинах 4 і 5 статті 19 Закону України Про теплопостачання (Закон від 2 червня 2005 року № 2633-I), що закріплює основні принципи господарювання у сфері теплопостачання, вказано, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Стаття 1 Закону України від 2 червня 2005 року № 2633-I визначає, що постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору; теплоносій - рідка або газоподібна речовина, що циркулює у трубах або каналах і передає теплову енергію в системах теплопостачання, опалення, вентиляції та технологічних установках.
Згідно частини 1 статті 18 Закону України Про теплопостачання суб`єктам господарської діяльності у сфері теплопостачання забороняється зловживати монопольним становищем у будь-якій формі.
Позивач надав суду докази про те, що відповідач послугу з постачання (продажу) теплової енергії загальнобудинкові потреби опалення, тощо для індивідуального споживача ОСОБА_1 не надає, а тому у нього відсутні «витрати» на передачу теплової енергії, зокрема, і на загальнобудинкові потреби будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
За приписами частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Суд враховує, що: а) між ОСОБА_1 та виконавцем послуг відсутній Договір на постачання теплової енергії, оскільки відсутні докази приєднання споживача до нього; б)відсутній тепловий носій, власне труби та арматура опалювання у місцях загального користування будинковолодіння АДРЕСА_1 , в) позивач фактично ніяких послуг з постачання теплової енергії від КП Теплопостачання міста Одеси не отримує; г) вузла комерційного обліку в будівлі літер А по АДРЕСА_1 , де власне розташована квартира АДРЕСА_5 , - немає, то суд погоджуєтся з аргументом позивача, що на нього не повинен покладатися обов`язок сплачувати рахунки КП Теплопостачання міста Одеси також і в частині плати за абонентське обслуговування.
При цьому суд констатує, що відповідач як виконавець послуги теплопостачання в будинковолодінні по АДРЕСА_1 фактично не поніс витрат, пов`язаних з виконанням договору про надання комунальної послуги щодо позивача, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, а у випадках, визначених цим Законом, також і витрати на обслуговування приладів.
Позивач ОСОБА_1 , власник квартири АДРЕСА_2 , не отримує від комунального підприємства Теплопостачання міста Одеси послугу на опалення загальнобудинкових потреб та їх абонентське обслуговування.
Отже, ні за вимогами Закону України Про житлово-комунальні послуги, Закону України Про теплопостачання, Закону України Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання, ні за умовами Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії у відповідача не виникло права щодо стягненням плати за спожиті комунальні послуги та відсутнє право відшкодування витрат на абонентське обслуговування як у вдаваного кредитора.
Щодо застосування до спірних правовідносин правових норм чинного законодавства.
Згідно частини 1 статті 4 Цивільного кодексу України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Частина 2 статті 4 ЦК України вказує, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі - закон).
Суд констатує, що згідно статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушеним робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Позивач понад двадцять два роки є власником житла з автономним індивідувальним опаленням (двох контурний водогрійний газовий котел) та належна йому на праві власності квартира АДРЕСА_2 з листопада 2002 року від`єднана від централізованого теплового постачання, про що відповідачу відомо як правонаступнику КП «Теплокомуненерго» та про це свідчить довідка КП ЖКС Хмельницький від 17.03.2025 року та лист-відповідь Департаменту міського господарства Одеської міської ради від 02.11.2023 за вих.№О-2735, які досліджено судом.
Стаття 58 Конституції України вказує, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Частина 1 статті 5 Цивільного кодексу України закріплює норму про те, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи (частина 2 статті 5 ЦК України).
У рішенні Конституційного Суду України N 1-рп/99 від 9 лютого 1999 року, справа N 1-7/99, визначено Положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).
Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскарженим.

Суд враховує, що станом на 2002 рік вказані правовідносини регулювалися «Правилами надання населенню послуг з водо, теплопостачання та водовідведення», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 1997 р. № 1497, а в подальшому в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630.

Відповідно до частини 3 статті 29 Закону «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875-IV від 24 червня 2004 року, що був чинним до 2019 року) договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг. Процедура погодження умов договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін (частина 4 статті 29 Закону)..

Ці норми законодавства передбачали можливість відключення від мереж централізованого теплопостачання з ініціативи споживача та не містили обов`язку споживача, що перейшов на індивідуальне опалення квартири, відшкодовувати витрати на загальнобудинкові потреби опалення та сплачувати абонентську плату «виконавцю» комунальної послуги.

Стаття 22 Конституції України закріплює правило, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Отже, на правовідносини між ОСОБА_1 і КП «Теплопостачання міста Одеси» не може бути розповсюджено дію нових законів у сфері надання житлово-комунальні послуг (тобто прийнятих після 2002 року), в частині, що звужують зміст та обсяг існуючих прав власника житла в багатоквартирному будинку.

Таким чином, ОСОБА_1 , не може вважатись «індивідуальним споживачем» послуг з централізованого постачання теплової енергії в розумінні понять, що визначено в пункті 6 частини 1 статті 1 та статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (Закон № 2189-VIII від 9.11.2017, набрав чинності поетапно 01.05. та 01.11.2019 року)

Водночас, відповідно до приписів частини 1 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Частина 1 статті 10 ЦПК вказує, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частина 3 статті 10 ЦПК: Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина 4 статті 10 Кодексу).

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії (частина 6 статті 10 ЦПК).

Частина 7 статті 10 ЦПК вказує, що у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили.

Згідно постанови Великої палати Верховного Суду від 09 червня 2022 року , справа №520/22098/19, та від 13 січня 2021 року у зразковій справі №440/2722/20 Верховний Суд наголошує, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувалися такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи. Також про це вказано і в постановах Верховного Суду від 12.03..2019 року у справі №913/204/18, від 10.03.2020 року у справі №160/1088/19).

У зв`язку з цим суд критично оцінює посилання відповідача на положення розділу ІУ Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 р. № 315(в редакції наказу Мінрозвитку громад №830 від 28.12.2021 року) в частині того, що розмір складової на загальнобудинкові потреби опалення не залежить від наявності або відсутності опалювальних приладів у місцях загального користування. Оскільки це положення підзаконного акту суперечить приписам Цивільного кодексу України, Закону України Про житлово-комунальні послуги, Закону України Про теплопостачання, Закону України Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання, Закону України "Про захист прав споживачів", а також Типового договору про постачання теплової енергії.

Житлово-комунальна послуга з постачання теплової енергії як елемент зобов`язання у відповідному різновиді договору, повинна виконуватись, теплоносій як матеріальне благо повинен постачатися споживачу, і тільки за таких умов у останнього виникає обов`язок оплати цієї послуги.

Таким чином, у КП «Теплопостачання міста Одеси» відсутнє право вимоги сплачувати послуги теплопостачання та кореспондуючого йому обов`язку ОСОБА_1 оплачувати рахунки комунального підприємства на загальнобудинкові потреби опалення (ЗПО) в будинку АДРЕСА_1 та плату абонентське обслуговування.

Щодо застосування до спірних правовідносин положень Закону України Про захист прав споживачів (Закон України від 12 травня 1991 року № 1023-XII, в чинній редакції) суд бере до уваги наступне.

Згідно статті 15 Закону України Про теплопостачання основними завданнями державного регулювання діяльності у сфері теплопостачання є: реалізація державної політики щодо функціонування ринку теплової енергії; захист прав споживачів, тощо.

Частина 3 статті 24 Закону України Про теплопостачання вказує, що захист прав споживачів теплової енергії, а також механізм реалізації захисту цих прав регулюються цим Законом, Законом України "Про захист прав споживачів", іншими нормативно-правовими актами.

Пункт 17 статті 1 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII визначає: послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Стаття 10 Закону України Про захист прав споживачів закріплює право споживача відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

У спірному випадку виконавець житлово-комунальної послуги з постачання (продажу) теплової енергії комунальне підприємство Теплопостачання міста Одеси свої обов`язки щодо постачання теплової енергії для загальнобудинкових потреб опалення у житлову будівлю літер А та будівлю літер Б за адресою: АДРЕСА_1 - не виконало, оскільки фактично в місцях загального користування вищевказаного багатоквартиного будинку відсутні як обладнання для передачі теплоносія, так і відповідна опалювальна арматура та власне і теплоносій.

Згідно частини 1 статті 19 Закону України Про захист прав споживачів нечесна підприємницька практика - забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Пункт 1 частини 3 цього Закону забороняє як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції.

З обставин, підтверджених наданими позивачем доказами, вбачається, що відповідач КП «Теплопостачання міста Одеси» не взмозі поставити та не поставляє ОСОБА_1 як співвласнику багатоквартирного будинку продукцію, а саме «теплову енергію» для загальнобудинкових потреб будинків літер А та літер Б за адресою: АДРЕСА_1 щодо якої вимагає оплати в листі-претензії від 18 лютого 2025 року , та в рахунках на оплату за 2023-2025 р.р. Вказані факти відповідач у суді не спростував.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч.2 ст.509 ЦК). Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина 3 статті 509 ЦК України).

За приписами частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини 1статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частина 2 статті 11 ЦК України вказує, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 626 Цивільного кодексу України закріплює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 627 ЦК України встановлює свободу договору, яка полягає в наступному: «відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина 2 статті 627 ЦК).

Згідно частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3 статті 203 ЦК). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом(частина 4 статті 203 ЦК).Частина 5 статті 203 ЦК України вказує, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК України).

Отже, дії відповідача щодо позивача упродовж 2023-2025 років не були спрямовані на реальне настання правових наслідків - постачання теплової енергії (ЗПО), та пов`язані з використанням нечесної підприємницької практики та є введенням споживача в оману.

Відповідно до приписів частини 6 статті 19 Закону України Про захист прав споживачів правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб`єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством.

За приписами частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення - частина 1 статті 236 ЦК України..

Отже, вказані дії відповідача КП «Теплопостачання міста Одеси» підпадають під визначення статті 21 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII - порушення прав споживачів, зокрема, порушується принцип рівності сторін договору, споживач вводиться в оману щодо реального постачання теплової енергії.

Згідно частини 1 статті 22 Закону України Про захист прав споживачів захист прав споживачів здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди (частина 2 статті 22 Закону).

Відповідно до частини 4 статті 175 ЦПК України якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» та частини 3 статті 22 Закону України Про захист прав споживачів споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Вказану правову позицію закріплено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц, та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 761/46977/18 де констатовано: у статті 5 Закону "Про судовий збір" визначено перелік пільг щодо сплати судового збору. Системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону "Про захист прав споживачів" дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому статтею 5 Закону "Про судовий збір", не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, визначив, що ця пільга надається з метою захисту споживачами їх порушених прав.

Порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

Отже, позивач ОСОБА_1 має право на звільнення від сплати судового збору за подання цього позову.

Водночас, згідно приписів частини 1 статті 141 ЦПК України, суд при ухваленні рішення здійснює розподіл судових витрат між сторонами: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача ( пункт 1 частини 2 статті 141 ЦПК).

Згідно приписів частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частина 2 статті 89 ЦПК вказує, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) - частина 3 статті 89 ЦПК.

Враховуючи аргументи сторін, та досліджені в судовому засіданні докази, суд виносить рішення на користь тієї сторони, сукупність доказів якої є більш переконливою порівняно з сукупністю доказів іншої сторони.

Суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

На підставі вищевказаного, керуючись положеннями статей 2-5, 10, 19, 23, 27, 30, 42-47, 141, 175, 184, 187, 265, 280, 283, 284, 354 Цивільного процесуального кодексу України суд-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до комунального підприємства Теплопостачання міста Одеси, третя особа що не заявляє самостійних вимог на предмет спору комунальне підприємство Житлово комунальний сервіс Хмельницький - задовольнити.

Визнати відсутність права вимоги у комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» до ОСОБА_1 сплачувати послуги теплопостачання, зокрема за послуги з постачання теплової енергії для загальнобудинкових потреб на опалення та плати за абонентське обслуговування за адресою: АДРЕСА_3 , та відсутність кореспондуючого обов`язку ОСОБА_1 оплатити відповідні рахунки комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» по особовому рахунку № НОМЕР_1 за період 2023-2025 років за послуги з постачання теплової енергії для загальнобудинкових потреб на опалення та плати за абонентське обслуговування.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя Д.Я. Роїк