Справа № 145/65/25
Провадження № 22-ц/801/1493/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Копилова Л. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 рокуСправа № 145/65/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,

за участю секретаря судового засідання Кашпрук М.Г.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №145/65/25 запозовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 травня 2025 року,яке ухвалила суддя Копилова Л.В. в Тиврівському районному суді Вінницької області, повний текст складено 13 травня 2025 року,

в с т а н о в и в:

В січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, мотивуючи позовні вимоги тим, що на початку 2022 року між нею та відповідачем виникла домовленість про придбання житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, розташованими в АДРЕСА_1 . Домовившись про ціну та усі істотні умови договору купівлі-продажу вона сплатила відповідачеві вартість будинку в сумі 5 900 дол. США, що становить 249 369 грн. На підтвердження цього відповідач написав їй розписку 22 лютого 2022 року, в якій пообіцяв нотаріально посвідчити укладений між ними договір після виготовлення ним документів на будинок. Також відповідач передав їй усі документи на цей будинок і вона одразу ж вселилася до будинку. Однак через кілька місяців після початку війни відповідач припинив відповідати на її телефонні дзвінки, так і не оформивши договір купівлі-продажу та таким чином ухиляється від нотаріального посвідчення договору.

Отже, позивач ОСОБА_1 просила суд визнати дійсним укладений 22 лютого 2022 року між нею та відповідачем договір купівлі-продажу житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, розташованими в АДРЕСА_1 .

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 травня 2025 року в задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не додано до матеріалів справи жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 прийняв спадщину на спірний житловий будинок з усіма господарськими будівлями і спорудами, тобто набув у встановленому законом порядку право власності на дане майно та мав право вчиняти дії з його відчуження.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Просила рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вирішити питання щодо стягнення судових витрат.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на ті ж обставини, що і у позовній заяві.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі письмової розписки від 22 лютого 2022 року відповідач ОСОБА_2 здійснив продаж житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, розташованими в АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 . Вартість будинку склала 5 900 дол. США.

З цієї ж розписки вбачається, що грошові кошти оплачені на умовах виготовлення повного пакету документів для оформлення договору купівлі-продажу на ім`я ОСОБА_1 з представником ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_3 .

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, розташованими в АДРЕСА_1 , є померла особа - ОСОБА_4 .

Як вбачається з довідки № 248 від 30 травня 2024 року Новоміського старостинського округу, ОСОБА_1 з лютого 2022 року і по даний час без реєстрації проживає в АДРЕСА_1 .

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).

Згідно з абзацом першим частини першої, частин другої та третьої статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Частина 2 статті 220 ЦК України передбачає можливість визнання судом договору дійсним, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення.

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до абзацу першого статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Однак, ключовим моментом тут є саме ухилення від нотаріального посвідчення. Якщо відповідач (продавець за розпискою) не був власником майна, він не міг укласти дійсний договір купівлі-продажу і, відповідно, ухилятися від його нотаріального посвідчення.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до правочинів, які, крім нотаріального посвідчення, підлягають і державній реєстрації, оскільки такі правочини не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін без належної реєстрації. Розписка, якщо навіть і підтверджує факт передачі грошей, проте не замінює нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

ОСОБА_2 не є власником спірного майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 жовтня 2022 року. Власником була ОСОБА_4 , яка є померлою особою.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що відповідач ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , та, що він є власником житлового будинку з усіма господарськими будівлями і спорудами за адресою: в АДРЕСА_1 , а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з цих підстав, з чим і погоджується апеляційний суд.

Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 липня 2025 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Міхасішин І.В.