головуючий у суді І інстанції Примак-Березовська О.С.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 квітня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа - Товариства з обмеженою відповідальністю «Компані Інвест Фінанс» про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року позивач ТОВ «Діджи Фінанс» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 2 2301 грн, що утворилася внаслідок невиконання зобов`язання за умовами договору про надання споживчого кредиту № 4 від 12 березня 2021 року.

В обґрунтування вимог зазначив, що між ТОВ «Діджи Фінанс» (далі - Фактор) та ТОВ «Фінансова компанія «Компані Інвест Фінанс» (в подальшому змінено назву на ТОВ «Компані Інвест Фінанс»; далі - Клієнт) укладено договір факторингу №556/ФК-22 від 05 вересня 2022 року, відповідно до якого позивач отримав право грошової вимоги до відповідача, яку останній не виконує у добровільному порядку.

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа - ТОВ «Компані Інвест Фінанс» про стягнення заборгованості.

Не погоджуючись із указаним заочним рішенням представник ТОВ «Діджи Фінанс» - Романенко М.Е. звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що факт зарахування кредитних коштів на картковий рахунок позичальника не входить до компетенції первісного кредитора.

Звертає увагу, що в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач надав суду документи, щодо надання кредитних коштів позичальнику, а саме: кредитний договір, який містить підписи обох сторін і в кредитних правовідносинах є первинним бухгалтерським документом, деталізований розрахунок заборгованості за кредитним договором N° 4 від 12 березня 2021 року та інформаційну довідку вих. N° 62/5744/12 від 14 грудня 2022 року ТОВ «Платежі Онлайн», яке є оператором системи платежів «Platon», про перерахування 12 березня 2021 року на картку відповідача N° НОМЕР_1 , зазначену ним у заяві позичальника N° 4 від 12 березня 2021 року суму в розмірі 5 000 грн.

Звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували належне виконання відповідачем зобов`язань та які б спростовували суму заборгованості.

Також вказує, що позивачем до позовної заяви було додано докази, якими доведено відступлення ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» права вимоги до відповідача на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» за Кредитним договором № 4 від 12 березня 2021 року, а саме:

копія договору факторингу N° 556/ФК-22 від 5 вересня 2022 року; витяг із додатку N° 1 до договору факторингу № 556/ФК-22 від 5 вересня 2022 року;копії платіжних інструкцій за договором факторингу N° 556/ФК-22 від 5 вересня 2022 року, а саме: копію платіжної інструкції N° 2474 від 6 вересня 2022 року, копія платіжної інструкції № 2493 від 12 вересня 2022 року, копія платіжної інструкції N° 2544 від 19 вересня 2022 року. Таким чином, матеріали справи містять належні та допустимі докази набуття права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 4 від 12 березня 2021 року.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що будь-яких належних та допустимих доказів у підтвердження фактичного перерахування коштів споживчого кредиту відповідачу матеріали справи не містять.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 12 березня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Компані Інвест Фінанс» (в подальшому змінено назву на ТОВ «Компані Інвест Фінанс») та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту № 4 на умовах строковості, зворотності, платності для власних потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Пунктом 1.3 Договору передбачено строк погашення кредиту 30 (календарних) днів. При цьому, строк кредиту може бути продовжено у порядку та умовах, визначених Договором (а.с. 27).

Згідно з графіком платежів/розрахунків, який міститься у Договорі сторін, загальна вартість вказано кредиту складає 134,2 % (у процентному вираженні), або 6710 грн (у грошовому вираженні і включає у себе проценти - 34,2 % від суми кредиту або 1 710 грн. Орієнтовна реальна річна процентна ставка складає 416,1 % (а.с. 31-32).

Договір № 4 від 12 березня 2021 року укладено у електронній формі та підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

В подальшому, Додатковими угодами про зміни до Договору № 4 від 12 березня 2021 року продовжено строк виконання зобов`язання (а.с. 34-42).

Згідно з остаточною Додатковою угодою від 13 серпня 2021 року пункт 1.3 Договору №4 від 12 березня 2021 року викладено у новій редакції, строк виконання зобов`язання визначено до 27 серпня 2021 року (а.с. 41).

Також встановлено, що відповідно до Договору факторингу № 556/ФК-22 від 05 вересня 2022 року, укладеного між Фактором - ТОВ «Діджи Фінанс» та Клієнтом -ТОВ «Фінансова Компанія «Інвест Фінанс», останній зобов`язався відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідному Реєстрі, а фактор зобов`язався їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених Договором (а.с. 43-46).

Додатками № 1 і № 2 до Договору факторингу №556/ФК-22 від 05 вересня 2022 року встановлено форму відступлення прав вимоги та форму Реєстру прав вимоги та Переліку документів на підтвердження права вимоги (а.с.46-47).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1, 2 статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України, правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до ст. 12 ЗУ "Про електронну комерцію", якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Водночас електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у виді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (ст. 1 ЗУ "Про електронну комерцію").

Тобто - це пароль, який приходить певній особі на телефон або на електронну пошту, за допомогою яких вона отримуєте доступ до якогось ресурсу, тобто підписуєте електронний правочин.

Колегія апеляційного суду погоджується із доводами апеляційної скарги щодо теоретичної можливості укладення електронного правочину з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що прямо передбачено законом та судовою практикою.

Колегія апеляційного суду також визнає, що сторона позикодавця у відповідному правочині, якою у цій справі виступає фінансова установа, не позбавлена права на власний ризик перераховувати власні кошти на рахунки, які указує позичальник, без вчинення дій щодо ідентифікації/встановлення такої особи.

Однак в судді відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, тому обов`язком позивача є необхідність доведення, що саме відповідач уклав правочин в електронній формі, усвідомлював укладення такого договору та погодився на конкретні умови.

Так, Велика Палата Верховного Суду у справі № 342/180/17 про отримання кредиту шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку зауважила, що пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити своє право бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту, та умовами і правилами надання банківських послуг, оскільки умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

При цьому у розглядуваній ВП ВС справі було встановлено, що позичальник особисто підписував анкету заяву у приміщенні банку.

У даній справі взагалі позивачем не доведено, з якими умовами був обізнаний позичальник, та яким чином було встановлено особу споживача фінансової послуги.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, яка виникла на підставі електронного правочину з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, тобто без участі особи позичальника, без видання картки безпосередньо позичальнику, обов`язком позивача є доведення обставин, що саме відповідач, а не будь-яка інша особа, вчинила дії щодо укладення електронного правочину та отримала і використовувала кошти фінансової установи.

Матеріали справи не містять доказів, що саме відповідачеві належать електронні засоби, за допомогою якого були вчинені дії щодо укладення електронного правочину.

Як слідує із доводів апеляційної скарги, позивач може надати лише власний розрахунок заборгованості. При цьому, апелянт указує, що ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» небанківська установа, яка перераховує кошти на вказані якою-небудь особою рахунки, у зв`язку з чим, ні первісний кредитор, ні позивач не мають доступу до інформації про рух коштів по рахунку такої особи та не мають повноважень на отримання такої інформації від банку, що становить банківську таємницю. Разом з тим, з клопотанням до суду першої інстанції, так само, як і до суду апеляційної інстанції з метою здобуття доказів у підтвердження належності рахунку, на який перераховані кошти, саме відповідачеві, позивач не звертався.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнання позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. (стаття 206 ЦПК України).

Таким чином, визнання відповідачем позову передбачає, що таке визнання має бути заявлене в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві та має не суперечити закону.

За змістом статті 206 ЦПК України відмова від позову - це одностороннє вільне волевиявлення позивача, спрямоване на відмову від судового захисту своєї вимоги і на закриття порушеного позивачем процесу. Відмова позивача від позову - це вияв принципу диспозитивності, тому ця дія здійснюється під контролем суду (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі №180/2161/19).

Аналогічно визнання відповідачем позову також має здійснюватись під контролем суду, що прямо передбачено положеннями ч. 4 ст. 206 ЦПК України.

З урахуванням встановлених у цій справі обставин, сам лише факт неподання відзиву на позов та апеляційну скаргу не може бути розцінений як визнання позову.

Ураховуючи наведене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції щодо недоведеності підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів не може прийняти до уваги розрахунок заборгованості, на який посилається позивач оскільки він не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, сплату тіла кредиту, відсотків, комісії, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок із наведенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.

Так, у випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків.

Даний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року справа № 383/821/22, провадження № 61-5935св23.

Таким чином, є правильним та не спростованим висновок суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 12 березня 2021 року в сумі 22 301 грн.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» залишити без задоволення.

Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько

С.О. Журба