справа № 492/709/25
Провадження № 2/492/755/25

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області в складі:

Головуючого судді Череватої В.І.

за участю секретаря Деде К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Арцизі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей, -

Представник позивача адвокат Пеліван Є.К.,

ВСТАНОВИВ:

03.06.2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про зменшення розміру аліментів, стягуваних з нього на користь відповідачок на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посилаючись на те, що судовими наказами Арцизького районного суду Одеської області від 06 квітня 2021 року, 07 грудня 2022 року з позивача на користь відповідачок стягуються аліменти на утримання вказаних дітей у розмірі однієї чверті заробітку (доходу), щомісячно, на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття. Позивач вказує на те, що на момент винесення вищевказаних судових наказів він був і є працевлаштованим, отримує постійний дохід, однак оскільки загальний розмір стягнутих з позивача аліментів на двох неповнолітніх дітей за двома судовими наказами склав половину його заробітку (доходу), виникла необхідність у зменшенні розміру стягуваних за вказаними судовими наказами аліментів, які слід стягувати щомісячно на користь відповідачок на утримання вказаних дітей до досягнення дітьми повноліття, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Череватій В.І.

Ухвалою судді Арцизького районного суду Одеської області Череватої В.І. від 06 червня 2025 року, прийнято до провадження та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 24 червня 2025 року, закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Представник позивача адвокат Пеліван Є.К., в судовому засіданні просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачів адвокат Лукацький І.О. в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, згідно якої просив суд у задоволенні позову відмовити з підстав, зазначених у відзиві на позов, а також просив суд стягнути з позивача на користь відповідачів понесені ними витрати, пов`язані з розглядом справи.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов`язані з обов`язком батьків утримувати неповнолітніх дітей, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 08 травня 2012 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області, ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивач у справі, ОСОБА_1 , є її батьком, а ОСОБА_2 , відповідачка у справі, є її матір`ю.

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 06 березня 2015 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Арцизького районного управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 , позивач у справі, та відповідачка ОСОБА_5 , є її батьками.

Як вбачається з судового наказу Арцизького районного суду Одеської області від 06 квітня 2021 року (справа № 492/333/21), з ОСОБА_1 , позивача у справі, на користь ОСОБА_2 , відповідачки у справі, стягуються аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви про видачу судового наказу, тобто з 26 березня 2021 року, та до досягнення ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

На підставі судового наказу Арцизького районного суду Одеської області від 07 грудня 2022 року (справа № 492/1053/22), з ОСОБА_1 , позивача у справі, на користь ОСОБА_1 , відповідачки у справі, стягуються аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви про видачу судового наказу, тобто з 24 листопада 2022 року, та до досягнення ОСОБА_4 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Відповідно до довідки № 87 від 08 травня 2025 року, виданої Виробничим підрозділом служби локомотивного господарства «Локомотивне депо Одеса-Сортувальна» Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», ОСОБА_1 , позивач у справі, з 21 квітня 2006 року по теперішній час дійсно працює в Виробничому підрозділі служби локомотивного господарства «Локомотивне депо Одеса-Сортувальна» Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» і обіймає посаду машиніста тепловоза Цеха експлуатації.

Як вбачається з довідки про доходи № Т4-1-17/427 від 07.05.2025 року, виданої Виробничим підрозділом служби локомотивного господарства «Локомотивне депо Одеса-Сортувальна» Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», позивач у справі ОСОБА_1 працює у Виробничому підрозділі служби локомотивного господарства «Локомотивне депо Одеса-Сортувальна» Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді машиніста тепловоза, сума його доходу за період з травня 2024 року по квітень 2025 року склала 304 493,94 грн., сплачені аліменти 112 864,12 грн.

Як вбачається з копії розрахунку заборгованості по аліментах від 01.06.2025 року, заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів на користь ОСОБА_1 складає 44 828,17 грн.

За змістом частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За правилами частин 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частин 1 - 3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Згідно з вимогами частини 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

В силу положень ст. 18 Конвенції про права дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з частиною 2 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин 1, 2 статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина ( ст. 181 СК України). Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України).

Обставини, які суд повинен врахувати при визначенні розміру аліментів, передбачені ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України. Ці обставини стосуються як дитини, так і платника аліментів: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом частини 2 зазначеної статті розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Положеннями ст. 1 Закону України "Про прожитковий мінімум", поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатня для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

В силу статті 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Так, попри протилежні зазначені судом обставини, які суд вважав встановленими, з матеріалів справи убачається, що загальний розмір стягнутих з позивача ОСОБА_1 на двох неповнолітніх дітей аліментів становить 1/2 частину.

Дійсно за ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості, зокрема, у разі стягнення аліментів, 50 її відсотків.

При цьому, частинами 1, 2 ст. 128 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законодавством України, - п`ятдесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові. При відрахуванні з заробітної плати за кількома виконавчими документами за працівником у всякому разі повинно бути збережено п`ятдесят процентів заробітку.

Водночас, частина третя зазначеної статті передбачає, що обмеження, встановлені частинами першою і другою цієї статті, не поширюються на відрахування із заробітної плати при відбуванні виправних робіт і при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Крім того, судом встановлено, що позов пред`явлений позивачем з інших підстав, позивач змінив обставини, на яких ґрунтується його позовна вимога, позивач обґрунтував свої вимоги іншими фактами, ніж ті, що були заявлені у справі № 492/1188/23.

З огляду на вказане вище та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що позивач посилаючись на вказані обставини, зокрема щодо неможливості сплачувати у визначеному судовими наказами Арцизького районного суду Одеської області від 06 квітня 2021 року (справа № 492/333/21) та 07 грудня 2022 року (справа № 492/1053/22) розмірі аліментів на утримання неповнолітніх дітей, оскільки загальний розмір стягнутих з нього аліментів на двох неповнолітніх дітей за двома судовими наказами, склав половину його заробітку (доходу), мав довести суду ці обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст. ст. 77 - 80 ЦПК України, однак таких обставин суду позивачем не доведено.

Доказів на підтвердження скрутного матеріального становища у позивача, що унеможливлює надання ним утримання своїм неповнолітнім дітям у визначених судовими наказами Арцизького районного суду Одеської області від 06 квітня 2021 року (справа № 492/333/21) та від 07 грудня 2022 року (справа № 492/1053/22) розмірі, суду не надано.

Крім того, позивачем не надано суду доказів на підтвердження певних обставин, що передбачені ст. 192 СК України, які б слугували підставами для зменшення розміру аліментів визначених судовим рішенням за позовом платника аліментів, що виникли після ухвалення судом відповідних рішень про стягнення аліментів.

На підставі наведеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей, задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року.

Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, тому понесені судові витрати у справі, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, залишає за позивачем.

Керуючись ст. ст. 150, 155, 180 СК України, ст. ст. 3 - 5, 7 - 13, 17, 43, 49, 76 - 81, 131, 137, 141, 258, 259, 263 - 265, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому наявного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано протягом строку оскарження; у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Черевата В.І.