ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року

м. Київ

справа № 197/1268/23

провадження № 61-1730св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

учасники справи

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне некомерційне підприємство «Широківський центр первинної медичної допомоги» Широківської селищної ради,

третя особа - директор Комунального некомерційного підприємства «Широківський центр первинної медичної допомоги» Широківської селищної ради Балагура Олег Миколайович,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Крамчаніном Олександром Вячеславовичем, на рішення Інгулецького районного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2024 року у складі судді Мазуренка В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2025 року у складі колегії суддів: Агєєва О. В., Зубакової В. П., Остапенко В. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Комунального некомерційного підприємства «Широківський центр первинної медичної допомоги» Широківської селищної ради (далі - КНП «Широківський центр ПМД»), третя особа - директор КНП «Широківський центр ПМД» Балагура О. М., про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що з 19 червня 2019 року працював в КНП «Широківський центр ПМД» на посаді завідувача господарства адміністративно-господарського відділу. 26 липня 2023 року позивачу повідомлено про майбутнє звільнення з роботи 30 вересня 2023 року у зв`язку із скороченням чисельності та штату відповідно до частини першої статті 40 КЗпП України. Від запропонованої посади слюсаря-сантехніка він відмовився. 29 вересня 2023 року його звільнено та видано відповідний наказ № 136-к з внесеними змінами на підставі наказу № 137-к від 02 жовтня 2023 року.

Звільнення є незаконним, оскільки він є особою з інвалідністю третьої групи та прийомним батьком, який виховує дитину, позбавлену батьківського піклування, яка є сиротою та дитиною з інвалідністю.

Крім того, його не ознайомили з переліком наявних всіх вільних посад на підприємстві, що суперечить частині третій статті 49-2 КЗпП України.

Відсутність грошових коштів призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Просив суд:

визнати незаконним та скасувати наказ КНП «Широківський центр ПМД» видано наказ № 136-к «Про звільнення ОСОБА_1 » із внесеними змінами на підставі наказу КНП «Широківський центр ПМД» № 137-к «Про внесення змін до наказу № 136-к від 29 вересня 2023 року» «Про звільнення ОСОБА_1 »;

поновити його на посаді завідувача господарства адміністративно-управлінського відділу КНП «Широківський центр ПМД»;

стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 жовтня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що в КНП «Широківський центр ПМД» з 01 жовтня 2023 року було виведено ряд штатних одиниць, в тому числі посаду завідувача господарства адміністративно-управлінського відділу, яку обіймав позивач. Таким чином, зміни в організації виробництва і праці мали місце, штат і чисельність працівників визначено уповноваженим органом, відтак підстави для розірвання трудового договору по пункту 1 статті 40 КЗпП України були наявні, питання доцільності скорочення чисельності чи штату працівників не є повноваженнями суду.

ОСОБА_1 26 липня 2023 року відповідно до статті 49-2 КЗпП України попереджено про наступне вивільнення та запропоновано посаду слюсара-сантехніка допоміжних підрозділів, проте позивач відмовився від вказаної посади. 02 жовтня 2023 року КНП «Широківський центр ПМД» ОСОБА_1 було запропоновано, крім посади слюсаря-сантехніка, вивільнену посаду робітника з комплексного обслуговування й ремонту будинків, яка на той час була вакантною, проте ОСОБА_1 відмовився від переведення.

Отже, відповідачем дотримано передбачених частиною третьою статті 184 КЗпП України гарантій стосовно позивача щодо його обов`язкового працевлаштування і надано докази про пропозицію йому двох вакантних посад та відмови позивача від запропонованої йому роботи.

Крім того, як видно із Акту № ПС/ДН/32309/0351 від 08 листопада 2023 року, який складений Південно-Східним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сферах праці КНП «Широківський центр ПМД», порушень законодавства з питань законності припинення трудових договорів, в тому числі стосовно ОСОБА_1 , не встановлено. Доказів протилежного позивачем не надано.

Під час розгляду справи судом не встановлено ознак зловживання правом в діях роботодавця, при звільненні позивача дотримано вимоги чинного трудового законодавства, отже підстави для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення відсутні.

У зв`язку з тим, що основна вимога не підлягає задоволенню, відсутні правові підстави для задоволення похідних від неї вимог щодо поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Наведені вимоги Закону відповідачем виконані, позивачу було запропоновано вакантні посади, від яких він відмовився, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що існувала заборона звільнення його з роботи в силу вимог ст.186-1 КЗпП України, згідно якої гарантії, встановлені статтею 184 цього Кодексу поширюються також на одного з прийомних батьків, одного з батьків-вихователів. Колегія суддів не може погодитися з даними доводами апеляційної скарги та зазначає, що статтею 184 КЗпП закріплені гарантії при прийнятті на роботу і заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей. Стаття 186-1 Кодексу зазначає, що гарантії, встановлені статтями 56, 176, 177, частинами третьою - восьмою статті 179, статтями 181, 182, 182-1, 184, 185, 186 цього Кодексу, поширюються також на батьків, які виховують дітей без матері (в тому числі в разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також на опікунів (піклувальників), одного з прийомних батьків, одного з батьків-вихователів. Дана норма міститься в розділі XII КЗпП України «Праця жінок», і має назву «Гарантії особам, які виховують малолітніх дітей без матері». Тобто вказана норма закону, на яку посилається позивач, стосується гарантій осіб (в тому числі і чоловіків), які виховують малолітніх дітей без матері.

Як встановлено в судовому засіданні, до складу сім`ї позивача входять позивач, його дружина - ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_3 , 2009 року народження, прийомними батьками якого є позивач та його дружина. В суді позивач не заперечував, що його дружина ОСОБА_2 на час його звільнення та на час розгляду справи судом працювала і працює. Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач під вказану ним категорію працівників, на яку поширюється статті 186-1 КЗпП України, не підпадає, тому заборони на його звільнення немає.

Колегією суддів не приймаються посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №414/1148/16-ц, оскільки в наведеній справі позивачем є одинока мати, а в справі, що переглядається, позивач не є одиноким батьком.

Аргументи учасників справи

11 лютого 2025 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення судів скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що за місцем роботи позивач повідомляв та надавав відповідні документи, які підтверджують його статус як прийомного батька, який виховує дитину з інвалідністю, проте під час звільнення позивача зазначена інформація не була врахована та гарантій, передбачених частиною третьою статті 184 та статті 186-1 КЗпП України, дотримано не були. Існувала заборона звільнення його з роботи в силу статті 186-1 КЗпП України, згідно з якою гарантії, встановлені статтею 184 цього Кодексу (зокрема, щодо заборони звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю), поширюються також на одного з прийомних батьків, одного з батьків-вихователів. Пряма заборона на звільнення категорій працівників, перелічених у частині третій статті 184 КЗпП України, протягом встановлених строків означає, що вони взагалі не можуть бути кандидатами на звільнення. Вони мають право залишитися на роботі (крім випадків ліквідації підприємства), і питання про їх звільнення, якщо підприємство не ліквідовується, не може ставитися взагалі.

Оскільки ОСОБА_1 на момент звільнення мав статус прийомного батька, на нього поширювалися гарантії, визначені статтею 184 КЗпП України, оскільки не було ліквідації відповідача його не можна було звільнити з ініціативи роботодавця за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників, проте під час розгляду справи судами не була врахована зазначена норма та безпідставно відмовлено в задоволенні позову.

Виконання роботодавцем обов`язку щодо працевлаштування позивача шляхом надання пропозицій вакантних посад не має правового значення для вирішення питання щодо законності звільнення позивача, оскільки на ОСОБА_1 поширюються не загальні вимоги щодо працевлаштування, встановлені для всіх працівників частиною другою статті 40, частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, а спеціальні гарантії, визначені статтею 184 КЗпП України.

Сам факт скорочення посади, яку займав позивач, порушує права позивача як прийомного батька, а запропоновані посади не відповідають його кваліфікації та неможливості виконувати обов`язки за станом здоров`я через інвалідність. В підтвердження інвалідності було надано відповідачу копію посвідчення серія НОМЕР_1 , що підтверджує 3 групу інвалідності, та копію довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії Серія АВ № 0038971 від 02 грудня 2013 року, в якій зазначено, про висновок і умови праці: «без фізичних перевантажень з можливістю дотримання режиму харчування». Проте з долучених стороною відповідача до відзиву на позовну заяву посадових інструкцій слюсаря-сантехніка та робітника з комплексного обслуговування й ремонту будинків відображено завдання та обов`язки, для виконання яких необхідно спеціальна освіта та кваліфікація, а для виконання певної роботи необхідна значна фізичка сила та навантаження на організм, що протипоказано йому за станом здоров`я.

Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.

В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду: від 26 червня 2019 року у справі № 414/1148/16-ц, від 14 березня 2018 року у справі № 820/11570/15, від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14, суди не дослідили зібрані у справі докази - пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 , виданого 21 лютого 2020 року, та довідки МСЕК ОСОБА_1 є особою з інвалідністю третьої групи безстроково з 01 січня 2014 року.

Згідно з розпорядженням голови районної державної адміністрації

№ Р-326/0/392-18 від 18 грудня 2018 року до прийомної сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 влаштовано малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є дитиною з інвалідністю.

Відповідно до листа Служби у справах дітей Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області сім`я ОСОБА_1 продовжує функціонувати на території смт Широке Криворізького району Дніпропетровської області, прийомні батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 продовжують виконання своїх обов`язків як прийомних батьків та виховують прийомну дитину - неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як видно із трудової книжки позивача, останній з 19 червня 2019 року був прийнятий на посаду завідувача господарства адміністративно-управлінського та допоміжного персоналу центру первинної медичної допомоги.

КНП «Широківський центр ПМД» 26 липня 2023 року видано наказ № 114 «Про скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розпису КНП «Широківський центр первинної медичної допомоги» ШСР, де: 1. Вивести із штатного розпису КНП «Широківський центр ПМД» з 01 жовтня 2023 року такі штатні одиниці: - завідувач господарства адміністративно-управлінського відділу; - електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування допоміжних підрозділів, в тому числі господарчих; - водій автотранспортного засобу Широківської амбулаторії ЗПСМ; - водій автотранспортного засобу санітарного Зеленобалківської амбулаторії ЗПСМ. Підготувати та ввести в дію з 01 жовтня 2023 року новий штатний розпис з урахуванням змін. Інспектору з кадрів підготувати та вручити письмове повідомлення завідувачу господарства ОСОБА_1 про майбутнє вивільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України до 31 липня 2023 року.

26 липня 2023 року КНП «Широківський центр ПМД» складено повідомлення про заплановане вивільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, яке відбудеться 30 вересня 2023 року, запропоновано посаду слюсара-сантехніка допоміжних підрозділів, в тому числі господарчих з посадовим окладом 6 700,00 грн. В повідомленні ОСОБА_1 виклав заперечення, де вказав, що при скороченні порушуються його права, оскільки він є опікуном дитини з інвалідністю. Від запропонованої посади відмовляється, оскільки вона не відповідає його стану здоров`я.

КНП «Широківський центр ПМД» позивачу було запропоновано в строк до 30 вересня 2023 року надати документи, що підтверджують статус опікуна (піклувальника), прийомного батька чи батька-вихователя, а також документи, що підтверджують обставину, що запропонована посада слюсаря-сантехніка допоміжних підрозділів не відповідає стану його здоров`я.

29 вересня 2023 року КНП «Широківський центр ПМД» від позивача отримано заяву про те, що він заперечує проти звільнення, оскільки є опікуном прийомної дитини з інвалідністю, відмовляється від запропонованої посади слюсаря-сантехніка.

29 вересня 2023 року КНП «Широківський центр ПМД» видано наказ № 136-к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким: ОСОБА_1 , завідувача господарства адміністративно-управлінського відділу, звільнено із займаної посади 02 жовтня 2023 року у зв`язку із відмовою від проходження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці відповідно до пункту 6 статті 36 КЗпП України. Від запропонованої роботи слюсаря-сантехніка відмовився.

Позивач зазначив, що не погоджується з наказом, так як наказом № 114 від 26 липня 2023 року його попереджали про скорочення та звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, що є грубим порушенням процедури звільнення.

02 жовтня 2023 року КНП «Широківський центр ПМД» ОСОБА_1 було запропоновано, крім посади слюсаря-сантехніка, вивільнену посаду робітника з комплексного обслуговування й ремонту будинків, яка на той час була вакантною, проте ОСОБА_1 відмовився, оскільки така посада не відповідає його кваліфікації та стану здоров`я.

02 жовтня 2023 року КНП «Широківський центр ПМД» видано наказ № 137-к «Про внесення змін до наказу № 136-к від 29 вересня 2023 року» «Про звільнення ОСОБА_1 », де вказано викласти наказ в наступній редакції: « ОСОБА_1 , завідувача господарства адміністративно-управлінського відділу із займаної посади 02 жовтня 2023 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, п. 1 ст.40 КЗпП України». ОСОБА_1 з наказом ознайомлений, про що свідчить його підпис.

Згідно з Актом № ПС/ДН/32309/0351 від 08 листопада 2023 року, який складений Південно-Східним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сферах праці КНП «Широківський центр ПМД», порушень законодавства з питань законності припинення трудових договорів, в тому числі стосовно ОСОБА_1 , не встановлено.

Згідно з довідкою про доходи від 13 грудня 2023 року заробітна плата ОСОБА_1 за червень 2023 року та липень 2023 року склала 14 655,37 грн.

Відповідно до тарифікаційного списку працівників та штатного розпису КНП «Широківський центр ПМД» станом на 21 липня 2023 року ОСОБА_1 обіймав посаду завідувача господарства в адміністративно-управлінському відділі. Вакантними посадами серед допоміжних підрозділів, у тому числі господарчих були: слюсар-сантехнік та електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування.

Відповідно до тарифікаційного списку працівників та штатного розпису КНП «Широківський центр ПМД» станом на 01 вересня 2023 року ОСОБА_1 обіймав посаду завідувача господарства в адміністративно-управлінському відділі. Вакантними посадами серед допоміжних підрозділів, у тому числі господарчих були: слюсар-сантехнік; електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування; робітник з комплексного обслуговування й ремонту будинків.

Відповідно до тарифікаційного списку працівників та штатного розпису КНП «Широківський центр ПМД» станом на 03 жовтня 2023 року посади завідувача господарства в адміністративно-управлінському відділі та електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування відсутні. Вакантною посадою серед допоміжних підрозділів, у тому числі господарчих була слюсар-сантехнік.

Позиція Верховного Суду

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Утримання та виховання дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, покладається на державу (стаття 52 Конституції України).

У частині третій статті 184 КЗпП України передбачено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Згідно зі статтею 186-1 КЗпП України гарантії встановлені статтями 56, 176, 177, частинами третьою-восьмою статті 179, статтями 181, 182, 182-1, 184, 185, 186 цього Кодексу, поширюються також на батьків, які виховують дітей без матері (в тому числі в разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також на опікунів (піклувальників), одного з прийомних батьків, одного з батьків-вихователів.

Колегія суддів враховує, що зміни у статтю 186-1 КЗпП, якими слова «прийомних батьків» замінено словами «одного з прийомних батьків, одного з батьків-вихователів» були внесені згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо надання батькам-вихователям додаткових соціальних гарантій» № 1366-VIII від 17 травня 2016 року.

З урахуванням викладеного, тлумачення статті 186-1 КЗпП України дає підстави для висновку, що відповідні гарантії осіб, які виховують малолітніх дітей без матері, законодавець поширив також на одного з прийомних батьківнезалежно від наявності у них статусу одинокої матері (батька), та якою має право скористатися один з працюючих прийомних батьків.

У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частини перша, друга статті 235 КЗпП України).

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі

№ 6-33цс14, на яку є посилання у касаційній скарзі, вказано, що «звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 414/1148/16-ц, на яку є посилання у касаційній скарзі, вказано, що «згідно з частиною третьою статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Зазначена норма чітко встановлює гарантію для перелічених в ній категорій працівників у вигляді заборони їх звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, за виключенням випадку ліквідації підприємства, коли допускається таке звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 14.03.2018 року (справа № 820/11570/15, провадження № К/9901/6679/18). Оскільки позивач, як одинока матір, що виховує дитину-інваліда, підпадає під зазначену категорію працівників, то в ситуації, коли не було ліквідації підприємства, її не можна було звільняти з ініціативи адміністрації (за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату працівників). В цьому випадку виконання роботодавцем обов`язку щодо працевлаштування позивача (пропозиції вакантних посад контролера і прибиральниці) не має правового значення для вирішення питання щодо законності її звільнення, оскільки на неї поширюються не загальні вимоги щодо працевлаштування, встановлені для всіх працівників частиною другою статті 40, частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, а спеціальні (більш вищі) гарантії, визначені статтею 184 КЗпП України щодо неможливості звільнення таких осіб, як позивач, зокрема, у зв`язку із скороченням штату працівників.».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2023 року у справі № 755/8142/18 зазначено, що «згідно зі статтею 186-1 КЗпП України гарантії, встановлені статтями 56, 176, 177, частинами третьою - восьмою статті 179, статтями 181, 182, 182-1, 184, 185, 186 цього Кодексу, поширюються також на батьків, які виховують дітей без матері (в тому числі в разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також на опікунів (піклувальників), одного з прийомних батьків, одного з батьків-вихователів. Розпорядженнями від 13 листопада 2017 року № 622, від 16 листопада 2017 року № 631 та від 07 грудня 2017 року № 860 Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації позивача призначено опікуном над малолітньою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, опікуном над малолітньою ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, піклувальником над неповнолітнім ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, та опікуном над малолітньою ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1 а. с. 13, 14, 15, 16-17). Отже, під час звільнення позивача з посади сімейного вихователя не дотримано вказаних норми права щодо встановлених державою гарантій для працівника, який має під опікою дітей до 14 років. Враховуючи викладене, посилання в касаційній скарзі на те, що ОСОБА_1 на момент звільнення та у період розгляду справи не мала статусу одинокої матері, яка має на утриманні дитину віком до 14 років або дитину-інваліда не приймаються до уваги».

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження

№ 14-400цс19)).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

У справі, що переглядається:

однією з ключових підстав позовних вимог ОСОБА_1 є те, що він є прийомним батьком, який виховує дитину, позбавлену батьківського піклування, яка є сиротою та дитиною з інвалідністю, тому користується гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 184 та статтею 186-1 КЗпП України, зокрема, заборони звільнення його з роботи (крім випадків ліквідації підприємства), які відповідачем дотримано не були;

суди встановили, що ОСОБА_1 і його дружина ОСОБА_2 із 10 вересня 2018 року є прийомними батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є дитиною з інвалідністю; 10 серпня 2023 року КНП «Широківський центр ПМД» звернулося із листом до ОСОБА_1 , в якому просило в строк до 30 вересня 2023 року надати документи, які б підтверджували станом на 30 вересня 2023 року його статус опікуна (піклувальника), прийомного батька чи батька-вихователя, а також документи на підтвердження його здоров`я. Інших пропозицій указаний лист не містить (т. 1, а. с 7); відповідно до листа Служби у справах дітей Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області сім`я ОСОБА_1 станом на 14 серпня 2023 року продовжує функціонувати на території смт Широке Криворізького району Дніпропетровської області, прийомні батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 продовжують виконання своїх обов`язків, як прийомних батьків, та виховують прийомну дитину - неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 8); 29 вересня 2023 року ОСОБА_1 письмово повідомив відповідача, що документи, які підтверджують його статус «прийомного батька», він надав у повному обсязі, проти звільнення заперечує (т. 1, а. с. 9);

у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 КНП «Широківський центр ПМД» зазначило, що на його вимогу позивач не надав, зокрема, документів, які б підтверджували, що саме він, а не його дружина, має право на гарантії, встановлені статтею 186-1 КЗпП України;

суд першої інстанції не надав оцінки вказаній ключовій підставі позовних вимог ОСОБА_1 . Апеляційний суд вказав, що позивач не заперечував, що його дружина ОСОБА_2 на час його звільнення офіційно працевлаштована, тому позивач під вказану ним категорію працівників, на яку поширюється стаття

186-1 КЗпП України, не підпадає, заборони на його звільнення немає. Крім того, вказана норма закону стосується гарантій осіб (в тому числі і чоловіків), які виховують малолітніх дітей без матері;

апеляційний суд не врахував, що гарантії осіб, які виховують малолітніх дітей без матері, передбачені у статті 186-1 КЗпП України, законодавець поширив також на одного з прийомних батьків незалежно від наявності у них статусу одинокої матері (батька), та якими має право скористатися один з працюючих прийомних батьків; суди не звернули уваги, що виконання роботодавцем обов`язку щодо працевлаштування працівника (пропозиції вакантних посад) не має правового значення для вирішення питання щодо законності звільнення працівника, на якого поширюються спеціальні (додаткові) гарантії, визначені статтею 184 КЗпП України щодо неможливості звільнення таких осіб, зокрема й у зв`язку із скороченням штату працівників;

суди не з`ясували, чи надавав ОСОБА_1 роботодавцю до моменту його звільнення документи, які підтверджують його статус прийомного батька із 10 вересня 2018 року; матеріали справи не містять доказів того, що КНП «Широківський центр ПМД» запитував у позивача документи на підтвердження, що його дружина не користувалася гарантією, встановленою статтею 186-1 КЗпП України; суди не встановили, що дружина позивача користується указаною гарантією, а сам лише факт її працевлаштування про це не свідчить; в листі від 10 серпня 2023 року КНП «Широківський центр ПМД» просило ОСОБА_1 надати документи на підтвердження його статусу прийомного батька станом на 30 вересня 2023 року, збереження якого заявою від 29 вересня 2023 року ОСОБА_1 письмово підтвердив, стверджував, що відповідні документи він надав у повному обсязі раніше.

За таких обставин суди зробили передчасний висновок про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2025 року скасувати.

Справу № 197/1268/23 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Інгулецького районного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2024 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2025 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко