ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 650/1430/23 Головуючий в І інстанції: Сікора О.О.
Номер провадження: №22-ц/819/146/25 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Майданіка В.В.,

суддів: Воронцової Л.П.,

Склярської І.В.,

секретар Олійник К.О.,

учасники справи:

позивач Міністерство юстиції України;

відповідачі: ОСОБА_1 ; Великоолександрівська районна організація Комуністичної партії України;

третя особа Комуністична партія України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , діючого від імені Міністерства юстиції України, на рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 16 вересня 2024 року, ухвалене у складі судді Сікори О.О. в селищі Велика Олександрівка, дата складення повного тексту рішення 26 вересня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_3 , діючої від імені Міністерства юстиції України, до ОСОБА_1 , Великоолександрівської районної організації Комуністичної партії України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Комуністична партія України, про визнання недійсним договору дарування квартири,

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позовної заяви, оскаржуваного судового рішення та апеляційної скарги

06 вересня 2023 року ОСОБА_3 , діюча від імені Міністерства юстиції України, звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила:

--- визнати недійсним договір дарування квартири загальною площею 36,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 09, укладений 22.11.2021 між Великоолександрівською районною організацією Комуністичної партії України (, вул. Заводська, буд. 9, кв. 1, смт Велика Олександрівка, Великоолександрівський р-н, Херсонська обл.) та ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Бериславського районного нотаріального округу Херсонської області Ковальовим С. В. та зареєстрований за № 1027;

--- скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_1 на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 09;

--- судові витрати покласти на відповідачів.

Позов обґрунтований наступним.

За результатами вирішення судового спору про заборону діяльності Комуністичної партії України, ініційованого у 2014 році Міністерством юстиції України, рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі № 826/9751/14 заборонено діяльність Комуністичної партії України та передано майно, кошти та інші активи партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави.

У ході виконання Мін`юстом судового рішення в частині передачі майна, коштів та інших активів Комуністичної партії України, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави встановлено, що після подання Мін`юстомпозову у справі № 826/9751/14 Великоолександрівською районною організацією Комуністичної партії України (, вул. Заводська, буд 9, кв. 1, смт. Велика Олександрівка, Великоолександрівський р-н, Херсонська обл.) (далі також Великоолександрівська організація, районна організація) відчужене належне їй майно на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на підставі договору дарування, який, на думку позивача, є фіктивним, а тому підлягає визнанню недійсним у судовому порядку.

Як на правову підставу позову посилається на ст.234 ЦК України.

Вказується, що сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Спірний Договір укладено 22.11.2021 між районного організацією та наближеною до Партії Дармострук Т.П. Таким чином, зазначається, спірне майно безоплатно передано фізичній особі, наближеній до забороненої Партії, під час розгляду справи про заборону Партії. Водночас місцезнаходження районної організації у зв`язку із переходом права власності на спірне майно не змінилося, тобто дарувальник продовжує володіти і користуватися спірним майном.

Отже, на думку позивача, є підстави вважати, що у даному випадку сторони спірного Договору знали заздалегідь, що такий Договір не буде виконаний, що він має інші цілі, ніж передбачені цим Договором, тобто між відповідачами умисно укладено фіктивний правочин.

Як вважає позивач, перехід права власності на спірне майно від районної організації до ОСОБА_1 внаслідок укладання спірного Договору мало на меті приховування справжніх намірів учасників правочину, а саме уникнення застосування наслідків заборони діяльності Комуністичної партії України та, відповідно, Великоолександрівської районної організації Комуністичної партії України.

В цьому контексті посилається на правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, від 19.10.2016, від 23.08.2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15-ц.

Додатково просить врахувати положення ст.105 ЦК України щодо встановлення порядку і строків заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється; доповнення ст.21 Закону України "Про політичні партії" нормою про передання всіх активів забороненої політичної партії у власність держави, що є санкцією за вчинення правопорушення, яка передбачена законом. При цьому позивач вказує, що, враховуючи пряму військову агресію з боку Російської Федерації, зважаючи на антиукраїнську політичну та організаційну діяльність, пропаганду війни, реальні загрози порушення суверенітету і територіальної цілісності держави, підриву її безпеки, а також дії, спрямовані на незаконне захоплення державної влади, демонстрацію проявів колабораціонізму, насильства, поширення відомостей про виправдування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, діяльність Комуністичної партії України, її структурних утворень 05.07.2022 судом заборонено, передано майно, кошти та інші активи політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави.

Також вказав, що, усвідомлюючи настання для районної організації негативних наслідків у зв`язку із забороною діяльності Партії, було укладено спірний Договір, спрямований на уникнення звернення стягнення на майно районної організації навіть до набрання чинності відповідними змінами у законодавстві та прийняття рішення у справі № 826/9751/14.

Відтак, укладення спірного Договору було спрямоване на завдання шкоди інтересам кредиторів, їх майновим правам, адже правочин відбувся після відкриття провадження у справі № 826/975l/14 та був спрямований на зменшення свого майна з метою приховування його від звернення стягнення кредиторів.

З посиланнями на позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 22.04.2021 у справі № 908/794/19, від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, зауважує, що правочин не може використовуватись учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення, а дії особи на відчуження майна, яка достеменно була обізнана про необхідність виконання грошового зобов`язання тощо, свідчать про недобросовісність цієї особи при укладенні договору відчуження майна.

Також вказав, що, враховуючи, що саме на Міністерство юстиції України покладені повноваження щодо вжиття заходів до розшуку майна забороненої політичної партії, складення та затвердження переліку майна політичної партії, переданого у власність держави, то саме Мін`юст є заінтересованою особою у спірних правовідносинах щодо визнання спірного договору недійсним та скасування державної реєстрації прав на спірне майно для подальшого забезпечення передачі цього майна у власність держави. Тобто, саме Мін`юст на сьогодні виступає кредитором у спірних правовідносинах.

Також зазначив, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Така позиція, на думку позивача, узгоджується з висновками щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зробленими у постанові Верховного Суду від 28.02.2019 у справі № 646/3972/16-ц.

Ухвалою суду від 18.09.2023 року було відкрито провадження у справі й постановлено розгляд справи провести в порядку загального позовного провадження, почати підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали, призначити підготовче судове засідання у справі на 02 листопада 2023 року о 11.00 год. в залі судових засідань № 1 Великоолександрівського районного суду Херсонської області.

Ухвалою суду від 14.05.2024 року підготовче провадження у цій цивільній справі було закрито й призначено судовий розгляд справи по суті в судовому засіданні на 30 липня 2024 року о 14:30 год. в залі судових засідань № 1 Великоолександрівського районного суду Херсонської області.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав наведених у позові. Окремо зазначив, що відчужувач, тобто районна організація комуністичної партії навмисно здійснила відчуження належного їй майна, для виключення його із обсягу майна, яке згідно з рішенням суду про заборону комуністичної партії, підлягає конфіскації. Відповідачка була обізнана про заборону комуністичної партії, а отже заборону для неї здійснювати відчуження будь-якого належного їй майна, проте погодилася на отримання його у власність. Фактично вказана квартира не перейшла у володіння відповідачки, оскільки вона продовжує використовуватися комуністичною партією. У зв`язку із вказаними обставинами відповідний правочин має ознаки фіктивності, а отже повинен бути визнаний судом недійсним.

Відповідачі, їх представники, а також представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, суд першої інстанції, зважаючи на належне повідомлення вказаних учасників про дату, час та місце розгляду справи та відсутність даних про поважність їх неявки, дійшов висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.

Оскаржуваним рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 16 вересня 2024 року у задоволенні позову було відмовлено. При цьому суд також вирішив скасувати заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до ухвали Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 01 вересня 2023 року № 650/1081/23, згідно з якою постановлено: накласти арешт на нерухоме майно квартиру загальною площею 36,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 09; заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, державним реєстраторам органів місцевого самоврядування, особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування/припинення реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам та інше) щодо об`єкта нерухомого майна - квартиру загальною площею 36,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 09. також суд вирішив судові витрати покласти на позивача.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, враховуючи положення ст.234 ЦК України, а також правові висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, виходив з того, що позивачем не було доведено того, що відповідач ОСОБА_1 є особою, наближеною до Комуністичної партії України, а вказаний договір дарування було укладено лише для виду, без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а також того, що сторони договору знали заздалегідь, що він не буде виконаний, усвідомлювали, що укладення вказаного договору було спрямоване не на реальне настання наслідків договору дарування, а мало на меті уникнення передачі майна у державну власність.

Також суд виходив з того, що укладення фіктивного правочину не було доведено ні поясненнями представника позивача, ні наданими позивачем матеріалами справи, в яких не було, зокрема, зазначено, які саме правові наслідки договору відчуження нерухомого майна сторони договору вирішили не створювати і не виконувати після його укладення, а які саме правові наслідки договору дарування були ними узгоджені для виконання в подальшому.

Також суд виходив з того, що є недоведеними доводи позивача в тій частині, що одним із наслідків договору дарування є збереження місцезнаходження партійної організації за адресою подарованого майна, так як на час розгляду позову відсутні докази, які б підтверджували, що Великоолександрівська районна організація Комуністичної партії України фактично, після дарування квартири і на теперішній час перебуває і здійснює свою діяльність за відповідною адресою. При цьому, як зазначив суд, наявність в ЄДРЮОФОП відомостей про те, що місцезнаходженням Великоолександрівської районної організації Комуністичної партії України є адреса: АДРЕСА_2 , само по собі не може свідчити про фактичне її місцезнаходження за відповідною адресою.

Також суд виходив з доведеності факту передачі майна на виконання правочину, а також факту використання цього майна обдарованим. При цьому суд враховував обставини справи, відповідно до яких приміщення вказаної квартири було фактично передано ОСОБА_1 під час укладення договору, що, як вказав суд, підтверджено символічною передачею ключів від нього, факт якого відбувся у присутності нотаріуса, який посвідчував договір, а отже, як зазначив суд, право власності на об`єкт нерухомості ОСОБА_1 набула з моменту його прийняття, що, як вказав суд, підтверджується отриманням відповідачем примірнику оскаржуваного договору після його нотаріального посвідчення, який і на даний час зберігається у відповідача.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач, від імені якого діє ОСОБА_2 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. При цьому скаржник послався на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема вказав, що суд не прийняв до уваги того, що з моменту затвердження переліку майна (наказ Мінюсту № 4964/5 від 07.11.2022р) забороненої в судовому порядку Партії все її майно та активи вже є власністю держави. При цьому, як зазначив скаржник, Законом і Порядком (Порядком переходу у власність держави майна, коштів та інших активів забороненої судом політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2022 №896) не передбачено жодних обмежень або винятків в контексті переходу у державну власність майна, коштів та інших активів забороненої судом політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень.

Також зазначив, що поза увагою суду залишилось те, що набувачем спірного майна стала пов`язана із Комуністичною партією України громадянка ОСОБА_1 , отже, на думку скаржника, є підстави вважати, що у даному випадку і ОСОБА_1 , як пов`язана з Комуністичною партією України особа, і Районна організація знали заздалегідь, що такий Договір не буде виконаний, що він має інші цілі, ніж передбачені цим Договором, тобто між Відповідачами умисно укладено фіктивний правочин.

Також вказав, що судом не було враховано ключових аргументів позивача, зазначених на підтримку своєї правової позиції, не було враховано того, що за процесуальним законодавством у мотивувальній частині рішення необхідно наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору. На противагу зазначеному суд не взяв до уваги обставини, що мають вирішальне значення для вирішення справи, а обмежився лише констатацією факту щодо фактичної передачі спірного майна ОСОБА_4 , що стало наслідком відсутності підстав для визнання договору фіктивним.

Також зазначив, що судом не враховано того, що відповідачем не надано доказів на підтвердження використання спірного майна.

Також вказав, що позивач не погоджується з висновком суду про відсутність доказів того, що ОСОБА_1 усвідомлювала, що укладення вказаного договору було спрямоване не на реальне настання наслідків договору дарування, а мало на меті уникнення передачі майна у державну власність. При цьому зазначив, що ОСОБА_1 , як особа, пов`язана з Комуністичною партією України та сторона спірного Договору, не могла не знати про відкриття провадження у справі відносно заборони діяльності Комуністичної партії України (за відомостями офіційного сайту Судової влади України та Єдиного державного реєстру судових рішень 11.07.2014 Окружним адміністративним судом м. Києва відкрито провадження у справі № 826/9751/14). Адже, як вказав скаржник, слід враховувати резонансність тієї справи, розміщення та висвітлювання у засобах масової інформації, в мережі Інтернет фактів щодо руху та розгляду тієї справи, що свідчить про те, що вказані факти є загальновідомими та доступні широкому колу осіб, а тим більше керівному складу Комуністичної партії України тому, об`єктивність їх існування очевидна. А тому, як зазначив скаржник, висновки про необізнаність сторін оскаржуваного правочину щодо вищевказаного виглядають малоймовірними. Отже, як вказав скаржник, відповідачі знали про відкриття судом провадження у справі про заборону Комуністичної партії України, усвідомлювали можливість передачі її майна державі, не мали наміру виконувати договір дарування, не змінили місцезнаходження партійної організації, яке перебуває за адресою подарованого майна і укладення вказаного договору було спрямоване не на реальне настання наслідків договору дарування, а мало на меті іншу ціль уникнення передачі майна у державну власність, чому суд не дав належної уваги.

Також зазначив, що висновок суду про необізнаність Відповідача спростовується тим, що він не довів протилежного належними доказами, адже, як вказав скаржник, який послався при цьому на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, зроблений у постанові від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", вжитих у ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав; тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо.

Також вказав, що суд не взяв до уваги очевидні ознаки фіктивності оспорюваного правочину та не врахував, що: 1) Районна організація відчужила майно після пред`явлення до нього позову про заборону діяльності; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь фізичної особи, на момент відчуження спірного майна є пов`язаною особою з Партією; 4) дарувальник продовжив використання спірного майна і після переходу права власності на нього (на момент подання позову).

Також зазначив, що суд не прийняв до уваги того, що станом на момент укладення оскаржуваного договору (22.11.2021р) з урахуванням діючого на той час законодавства (ст.ст.105, 110, 111 ЦК України, Закону України "Про політичні партії в Україні", що не містив норм, які б регулювали порядок використання майна та коштів політичної партії, діяльність якої заборонена) сторони могли передбачати, що у разі ухвалення рішення про заборону діяльності партії відбудеться припинення її діяльності, розпуск керівних органів та її обласних організацій, відповідно, керівні органи будуть позбавлені можливості вільно розпоряджатися своїм майном, а управління справами забороненої політичної партії перейде до ліквідатора (ліквідаційної комісії), майно юридичної особи, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, не буде передано учасникам юридичної особи, оскільки членство в політичній партії припинено.

Крім того, вказав, що судом не було враховано положення п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України про добросовісність як однієї з засад цивільного законодавства, положення ч.ч.2-4 ст.13 ЦК України про зобов`язання осіб при здійсненні своїх прав утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, про заборону дій особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, а також про те, що при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Зазначене, як вказав скаржник, дало підстави Міністерству юстиції України вважати оскаржуваний договір дарування квартири фіктивним, тобто таким, який спрямовано не на реальне настання наслідків договору дарування, а вчинений виключно з метою уникнення звернення стягнення на майно Комуністичної партії України внаслідок заборони діяльності Партії. А неможливість реалізації законодавчо визначених повноважень Міністерством юстиції України щодо забезпечення переходу майна, коштів та інших активів у власність держави забороненої судом Комуністичної партії України і є тим порушеним правом, за захистом якого позивач звернувся до суду.

Справу було призначено до апеляційного розгляду на 15.07.2025 року о 08-50 годині, однак учасники справи, які до суду не з`явилися та про причини неявки суд не повідомили, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. У зв`язку з цим апеляційний суд вважає причину неявки в судове засідання вказаних осіб неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню є огляду на таке.

Фактичні обставини, встановлені судом

Із матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до договору дарування квартири від 22 листопада 2021 року Великоолександрівський райком Компартії України Херсонської області, в особі ліквідатора Тарановського Анатолія Федоровича (надалі Дарувальник) та ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , (надалі Обдарована), діючи добровільно без будь-якого примусу як морального так і фізичного склали цей договір про таке: Дарувальник зобов`язується передати, а Обдарована зобов`язується прийняти в дар належну Дарувальнику квартиру за АДРЕСА_4 . Відчужувана однокімнатна квартира загальною площею 36,9 кв.м, житловою площею 18,1 кв. м. Квартира, що відчужується, є її приватною власністю та належить Дарувальнику на підставі дублікату, що має силу оригіналу Договору дарування (НРМ 966060), посвідченого 18 листопада 2021 року за № 469, державним нотаріусом Державного нотаріального архіву Херсонської області Обуховою Л.В., (договір дарування посвідчений державним нотаріусом Великоолександрівської державної нотаріальної контори 11 жовтня 2002 року і зареєстрований в реєстрі за № 1622), що підтверджується реєстрацією з Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 22.05.2015 року, реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 09.

Дар сторони оцінили у суму 259 083,42 грн. Вартість квартири згідно з довідкою про оціночну вартість нерухомості від 08 листопада 2021 року складає 259083,42 грн.

Також за вказаним договором дарування ОСОБА_5 ствердив, що квартира, яка є предметом цього договору, на момент його укладання нікому не продана, не подарована, не відчужена іншим засобом, під заставою (в тому числі податковою), забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо нього, а також прав у третіх осіб як у межах, так і за межами України немає, як внесок до статутного фонду інших юридичних осіб не внесена, є його власністю.

Відповідно до пункту 6 Договору ОСОБА_1 оглянула відчужувану квартиру та нею не було виявлено недоліків та дефектів, які б перешкодили її використанню за цільовим призначенням. ОСОБА_1 не мала до власника будь-яких претензій та прийняла вказану квартиру в технічному стані, придатному за цільовим призначенням.

Відповідно до пункту 7 Договору сторони домовились, що під передачею відчужуваної квартири слід вважати символічну передачу ключів. ОСОБА_6 , який діяв від імені Великоолександрівського райкому Компартії України Херсонської області, як ліквідатор, передав в присутності приватного нотаріуса Бериславського районного нотаріального округу Херсонської області Ковальова С.В. ключі від вказаної квартири ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 8 Договору сторони підтвердили, що договір не носить характеру уявного та удаваного правочину.

Відповідно до пункту 12 Договору дарувальник ствердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального.

Обставини щодо укладення вказаного договору також підтверджені Інформацією щодо об`єкта нерухомого майна з різних реєстрів (Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна), сформованої 15 серпня 2023 року.

Відповідно до відомостей, які мітяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Великоолександрівська районна організація Комуністичної партії України, , як юридична особа перебуває в стані припинення з 21 серпня 2022 року.

Відповідно до відомостей, які мітяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Комуністична партія України, , як юридична особа перебуває в стані припинення з 04 серпня 2022 року.

З виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що Міністерство юстиції України є юридичною особою, основним видом економічної діяльності якої є державне управління загального характеру.

Нормативно-правове обґрунтування та позиція суду апеляційної інстанції

Щодо належності позивача у справі

Рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі № 826/9751/14, яке набрало законної сили 27.07.2022 року, діяльність Комуністичної партії України заборонено, а майно, кошти та інші активи партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень передано у власність держави.

За положеннями ст.21 Закону України "Про політичні партії в Україні":

--- заборона діяльності політичної партії тягне за собою припинення діяльності політичної партії, розпуск її керівних органів, обласних, міських, районних організацій і первинних осередків та інших структурних утворень, передбачених статутом партії, припинення членства в політичній партії, а також прийняття центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері державної реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, інших громадських формувань, та його територіальними органами рішень про припинення політичної партії та її структурних утворень відповідно;

--- у разі заборони судом політичної партії майно, кошти та інші активи політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень переходять у власність держави, про що зазначається в рішенні суду. Перехід такого майна, коштів та інших активів у власність держави забезпечує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері державної реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, інших громадських формувань, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.2 Порядку переходу у власність держави майна, коштів та інших активів забороненої судом політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2022 № 896:

--- після набрання законної сили рішенням суду про заборону політичної партії, у резолютивній частині якого зазначено про передачу майна політичної партії у власність держави, Мін`юст вживає заходів до розшуку майна політичної партії, зокрема, за відомостями єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Мін`юст;

--- Мін`юст залучає Агентство з розшуку та менеджменту активів (далі АРМА) до виявлення та розшуку майна політичної партії шляхом надсилання до АРМА запиту, який містить, зокрема, опис інформації, що запитується, повне найменування, ідентифікаційний код політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень згідно з Єдиним державним реєстром підприємств і організацій України, копію рішення суду;

--- АРМА здійснює заходи з виявлення та розшуку майна політичної партії відповідно до змісту запиту в межах повноважень, визначених Законом України "Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів", та з урахуванням ступеня фактичного доступу до джерел даних, що перебувають у розпорядженні третіх осіб;

--- за результатами вжитих заходів з виявлення та розшуку майна політичної партії АРМА подає Мін`юсту відомості про виявлене та розшукане майно політичної партії.

Відповідно до п.3 вказаного Порядку за результатами заходів із розшуку майна політичної партії Мін`юст складає та затверджує перелік майна політичної партії, переданого у власність держави. У разі виявлення майна політичної партії після затвердження переліку майна Мін`юст невідкладно вносить до нього відповідні зміни.

Згідно з п.4 зазначеного Порядку у разі коли перелік майна містить відомості про цінні папери, корпоративні права, нерухоме або рухоме майно (крім об`єктів права інтелектуальної власності, земельних ділянок та коштів), то уповноваженим органом управління таким майном є Фонд державного майна. Мін`юст протягом 10 робочих днів з дня затвердження переліку майна надсилає його копію та копію рішення суду Фонду державного майна як уповноваженому органу управління цим майном. Фонд державного майна після отримання від Мін`юсту копії переліку майна та копії рішення суду протягом 10 робочих днів вживає заходів до державної реєстрації речових прав на таке майно та/або заходів з прийняття до сфери свого управління відповідних цінних паперів, корпоративних прав.

Отже, з огляду на приписи Закону України "Про політичні партії" та пунктів 2-4 Порядку, уповноваженим органом управління майном, яке міститься у затвердженому Мін`юстом переліку є Фонд державного майна України.

Відповідно до висновку, зробленого у постанові від 16.04.2025 року у справі № 924/971/23, юридична підстава позову у якій аналогічна спору у цій справі № 650/1430/23, Велика Палата Верховного Суду зазначила:

"113. До моменту затвердження Мін`юстом переліку майна політичної партії, переданого у власність держави, органом, уповноваженим забезпечувати перехід такого майна у власність держави (зокрема і в разі необхідності звернення до суду), є Мін`юст.

114. Натомість згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про Фонд державного майна України" Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері, зокрема, управління об`єктами державної власності. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 4 Закону України "Про Фонд державного майна України" до основних завдань Фонду державного майна України належить, зокрема, управління об`єктами державної власності.

115. Тобто повноваження Фонду державного майна України стосуються майна, що перебуває у державній власності. Фонд державного майна України набуває повноважень з управління об`єктами державної власності після передачі майна у власність держави.

116. Ураховуючи наведене та беручи до уваги викладені у позовній заяві підстави та мету звернення з позовом забезпечення передання спірного нерухомого майна у власність держави, Велика Палата Верховного Суду вважає, що держава має інтерес у спірних правовідносинах. Мін`юст є державним органом, наділеним повноваженнями на звернення до суду із цим позовом в інтересах держави як орган, на який покладено повноваження щодо вжиття заходів з розшуку майна забороненої політичної партії, складення та затвердження переліку майна політичної партії, переданого у власність держави".

Враховуючи наведене, те, що саме на Міністерство юстиції України покладені повноваження щодо вжиття заходів по розшуку майна Комуністичної партії України, слід дійти висновку, що саме Мін`юст є заінтересованою особою у спірних правовідносинах, оскільки звернення до суду із даним позовом спрямоване на повернення майна у власність Комуністичної партії України з метою подальшого його передання у власність держави.

Відтак, апеляційний суд вважає, що Міністерство юстиції України є належним позивачем у справі та наділений повноваженнями на звернення до суду із цим позовом.

Щодо правової кваліфікації спірного договору

Предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову потрібно відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин. Такий підхід є сталим та знайшов відображення, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.04.2025 року у справі № 924/971/23, юридична підстава позову у якій аналогічна спору у цій справі № 650/1430/23, а також в постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження 12-15гс19, пункт 7.43) від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункти 81, 83, 84), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 95), від 22.10.2022 у справі № 229/1026/21 (провадження № 14-205цс21, пункт 102), від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23, пункт 221).

Згідно з положеннями ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч.1 і 2 ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Статтею 14 Закону України "Про політичні партії в Україні" визначено, що держава гарантує політичним партіям право на кошти та інше майно для здійснення своїх статутних завдань. Політичні партії є неприбутковими організаціями. Політичні партії для здійснення своїх статутних завдань мають право на власне рухоме і нерухоме майно, кошти, обладнання, транспорт, інші засоби, набуття яких не забороняється законами України.

Використання належного політичній партії майна (коштів) не з метою реалізації її статутних завдань суперечить приписам ст.14 Закону України "Про політичні партії в Україні". Це означає, що відчуження майна політичної партії повинно відповідати публічним цілям партії, тобто фінансувати її політичну, організаційну чи соціальну діяльність.

Згідно з ч.1 ст. 23 Закону України "Про політичні партії в Україні" політичні партії припиняють свою діяльність шляхом реорганізації чи ліквідації (саморозпуску) або в разі заборони її діяльності чи анулювання реєстраційного свідоцтва в порядку, встановленому цим та іншими законами України.

Рішення про реорганізацію чи саморозпуск приймається з`їздом (конференцією) політичної партії відповідно до статуту політичної партії. Одночасно з прийняттям такого рішення з`їзд (конференція) політичної партії приймає рішення про використання майна та коштів політичної партії на статутні чи благодійні цілі (частина друга статті 23 Закону України "Про політичні партії в Україні").

З наведеного слідує, що законодавство встановлює обмеження та заборони щодо розпорядження майном політичних партій. Майно, що належить політичній партії, повинно використовуватися з метою реалізації статутних завдань політичної партії, таке майно може передаватися на благодійні цілі лише у разі припинення діяльності політичної партії шляхом реорганізації чи саморозпуску.

Законодавство виключає можливість розподілу майна, що належить політичній партії як неприбутковій організації, між її засновниками або учасниками (членами). Учасники політичних партій не мають майнових прав на майно політичної партії, навпаки, вони вносять обов`язкові членські внески на створення та діяльність партії. Майно політичної партії не може переходити її членам, у тому числі і у разі припинення діяльності політичної партії.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.04.2025 року у справі № 924/971/23, юридична підстава позову у якій аналогічна спору у цій справі № 650/1430/23.

Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, вказує, що оспорюваний договір є фіктивним, оскільки він спрямований не на реальне настання наслідків договору дарування, а має на меті уникнення застосування наслідків заборони діяльності Комуністичної партії України та, відповідно, Великоолександрівської районної організації Комуністичної партії України, а саме уникнення передачі майна у державну власність, що не було досліджено судом першої інстанції при прийнятті рішення та, як наслідок, прийнято незаконне та необґрунтоване рішення. Зазначив, що спірне майно безоплатно передано фізичній особі, наближеній до забороненої Партії, під час розгляду справи про заборону Партії; водночас місцезнаходження районної організації у зв`язку із переходом права власності на спірне майно не змінилося, тобто дарувальник продовжує володіти і користуватися спірним майном. На думку скаржника, є підстави вважати, що у даному випадку і ОСОБА_1 , як пов`язана з Комуністичною партією України особа, і Районна організація знали заздалегідь, що такий Договір не буде виконаний, що він має інші цілі, ніж передбачені цим Договором, тобто між відповідачами умисно укладено фіктивний правочин.

Відповідно до висновку, зробленого у постанові від 16.04.2025 року у справі № 924/971/23, юридична підстава позову у якій аналогічна спору у цій справі № 650/1430/23, Велика Палата Верховного Суду зазначила:

"171. Для належної правової кваліфікації спірного договору дарування важливою є оцінка обставин, за яких такий договір було укладено, а саме після початку провадження у справі № 826/9751/14 про заборону діяльності КПУ.

172. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що розпорядження майном КПУ не для здійснення статутної діяльності та всупереч закону обумовлено й загрозою заборони КПУ, яка існувала на момент вчинення спірного договору.

173. Правовідносини, що є предметом розгляду в цій справі, виникли у зв`язку із подіями Революції гідності та подальшою забороною в Україні антиукраїнських політичних партій, діяльність яких створювала загрозу державній безпеці, суверенітету, територіальній цілісності України, а також правам і свободам людей.

175. Рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі № 826/9751/14 вказаний позов задоволено. Мотивуючи це рішення, суд зазначив, що з огляду на ситуацію, яка склалася в Україні, а саме: анексію Автономної Республіки Крим російською федерацією, сепаратистські дії бойовиків на сході України, незаконне проголошення Донецької та Луганської народних республік, антиконституційна діяльність КПУ в особі не лише її керівників (лідерів), а і рядових членів, є загрозою безпеки держави, суверенітету і територіальної цілісності, сприяє незаконному захопленню державної влади.

176. Адміністративний суд констатував, що в діях КПУ та її учасників (очільників) простежується виправдування окупаційних дій російської федерації українськими політиками у медійному просторі, що є неприпустимим та свідчить про діяльність, яка заборонена згідно зі статтею 5 Закону України "Про політичні партії в Україні" як така, що спрямована на завдання шкоди державній безпеці, суверенітету та територіальній цілісності України.

177. Ураховуючи пряму військову агресію з боку російської федерації, зважаючи на антиукраїнську політичну та організаційну діяльність, пропаганду війни, реальні загрози порушення суверенітету і територіальної цілісності держави, підриву її безпеки, а також дії, спрямовані на незаконне захоплення державної влади, демонстрацію проявів колабораціонізму, насильства, поширення відомостей про виправдування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії російської федерації проти України, діяльність КПУ, за висновком суду у справі № 826/9751/14, має бути заборонена.

178. Отже, суд в межах справи № 826/9751/14 встановив обставини, які свідчать про те, що діяльність КПУ становить реальну загрозу конституційному ладу та основним правам і свободам громадян України, а також спрямована на завдання шкоди державній безпеці, суверенітету та територіальній цілісності України.

180. Складовою публічного порядку, зокрема, є правовідносини, пов`язані з належним функціонуванням політичної системи, включно з використанням політичними партіями майна на цілі, пов`язані з законною діяльністю політичних партій.

181. Як уже зазначалося, держава гарантує політичним партіям право на кошти та інше майно винятково для здійснення правомірної діяльності, спрямованої на реалізацію мети діяльності політичної партії, визначеної статтею 2 Закону України "Про політичні партії в Україні". Це означає, що розпорядження майном повинно відповідати цілям партії, тобто фінансувати її політичну, організаційну чи соціальну діяльність, яка у свою чергу не повинна суперечити приписам статті 37 Конституції України.

182. Спірний договір дарування укладений 05.08.2014, тобто вже після відкриття провадження у справі № 826/9751/14 та після настання обставин (здійснення політичною партією забороненої діяльності), які стали підставою для порушення питання про заборону КПУ.

183. Укладаючи спірний договір, КПУ знала про звернення Мін`юсту з позовом про заборону діяльності КПУ та усвідомлювала наслідки можливого задоволення адміністративного позову (втрата контролю над майном та іншими активами партії). Внаслідок вчинення правочину відбулося відчуження майна, призначеного для здійснення статутної діяльності політичної партії, всупереч закону, з умислом на укладення правочину з протиправною метою.

184. Виходячи з обставин справи, сторони спірного договору дарування усвідомлювали протиправність вчинення такого правочину і суперечність його мети публічному порядку (публічно-правовим відносинам, які визначають основи суспільного ладу держави) та свідомо допускали настання протиправних наслідків.

185. Підсумовуючи викладене вище слід дійти висновку, що укладаючи спірний договір дарування КПУ діяла всупереч вимогам статті 14, частини другої статті 23 Закону України "Про політичні партії в Україні". Як діяльність політичної партії, яка завдає шкоди державній безпеці, так і розпорядження майном політичної партії не у спосіб і не для мети, визначеної законом, є порушенням публічного порядку.

186. Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що нікчемний правочин є недійсним уже в момент свого вчинення (ab initio) і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто ні для кого не зумовлює переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

187. Подібний висновок міститься й у пункті 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 у справі № 910/10784/16, у якому зазначено, що правочин є нікчемним з моменту його вчинення незалежно від пред`явлення позову про визнання його недійсним і бажання сторін; бажання сторін про визнання його дійсним до уваги не беруться, оскільки такий правочин суперечить нормам закону.

188. З урахуванням викладеного Велика Палата Верховного Суду констатує, що спірний договір є нікчемним на підставі приписів частин першої, другої статті 228 ЦК України як такий, що порушує публічний порядок".

Суд апеляційної інстанції враховує викладене вище і доходить висновку про те, що, укладаючи спірний договір дарування від 22.11.2021 року, КПУ діяла всупереч вимогам ст.14, ч.2 ст.23 Закону України "Про політичні партії в Україні". Як діяльність політичної партії, яка завдає шкоди державній безпеці, так і розпорядження майном політичної партії не у спосіб і не для мети, визначеної законом, є порушенням публічного порядку.

Відтак, спірний договір дарування від 22.11.2021 року, як такий, що порушує публічний порядок, є нікчемний.

Щодо способів захисту порушеного права

Для захисту інтересів держави Мін`юст просить визнати недійсним спірний договір дарування квартири від 22.11.2021 року та скасувати державну реєстрацію прав відповідачки ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно.

Апеляційний суд враховує таке.

У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий cпociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Аналогічного висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.04.2025 року у справі № 924/971/23, юридична підстава позову у якій аналогічна спору у цій справі № 650/1430/23.

Відповідно до висновку, зробленого у постанові від 16.04.2025 року у справі № 924/971/23, юридична підстава позову у якій аналогічна спору у цій справі № 650/1430/23, Велика Палата Верховного Суду зазначила:

"192. Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то зазначає про це у мотивувальній частині судового рішення як обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення (пункт 33.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19).

193. Велика Палата Верховного Суду вкотре наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечувати відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу (пункт 33.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19).

194. З огляду на викладене вимога позову про визнання нікчемного спірного договору недійсним задоволенню не підлягає саме з підстав її невідповідності критеріям ефективності та належності способів захисту порушеного права.

195. Водночас відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

196. Тобто для ефективного захисту інтересу держави у цій справі необхідно повернути спірне нерухоме майно у власність КПУ, тим самим застосувавши наслідки недійсності нікчемного договору.

197. Саме застосування наслідків недійсності правочину (реституція) як юридичний наслідок констатації нікчемності договору є належним та ефективним способом захисту порушеного права держави в цій справі.

198. Заявляючи вимогу про скасування державної реєстрації прав БФ «Відродження Хмельниччини» на спірне нерухоме майно, Мін`юст має на меті повернути таке майно КПУ.

199. В силу абзаців другого, третього частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" скасування державної реєстрації прав БФ "Відродження Хмельниччини" на спірне нерухоме майно призведе до державної реєстрації набуття прав КПУ на таке нерухоме майно [див. mutatis mutandis пункти 127-133 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)].

200. У цій справі позивач обґрунтовує позовні вимоги інтересом держави щодо повернення спірного нерухомого майна (раніше відчуженого на користь БФ "Відродження Хмельниччини" за безвідплатним договором) у власність КПУ задля забезпечення реалізації процедури передачі такого майна державі.

201. Державна реєстрація прав на майно за КПУ за наслідками скасування реєстрації права БФ "Відродження Хмельниччини" підтверджує повернення майна попередньому власнику".

З огляду на викладене вимога позову про визнання нікчемного спірного договору недійсним задоволенню не підлягає саме з підстав її невідповідності критеріям ефективності та належності способів захисту порушеного права.

Разом з тим, згідно з ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, для ефективного захисту інтересу держави у цій справі необхідно повернути спірне нерухоме майно у власність КПУ, тим самим застосувавши наслідки недійсності нікчемного договору, що є належним та ефективним способом захисту порушеного права держави в цій справі.

Заявляючи вимогу про скасування державної реєстрації прав ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно, Мін`юст має на меті повернути таке майно КПУ.

В силу абзаців 2, 3 ч.3 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" скасування державної реєстрації прав ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно призведе до державної реєстрації набуття прав КПУ на таке нерухоме майно.

У цій справі позивач обґрунтовує позовні вимоги інтересом держави щодо повернення спірного нерухомого майна (раніше відчуженого на користь ОСОБА_1 за безвідплатним договором) у власність КПУ задля забезпечення реалізації процедури передачі такого майна державі.

Державна реєстрація прав на майно за КПУ за наслідками скасування реєстрації права ОСОБА_1 підтвердить повернення майна попередньому власнику.

Щодо правомірності втручання держави у право власності

Особою, втручання у майнові права якої здійснює держава, є відповідачка ОСОБА_1 . Водночас таке втручання з урахуванням установлених фактичних обставин цієї справи нерозривно пов`язане з протиправною діяльністю КПУ та вчиненням сторонами правочину, який суперечить публічному порядку (стаття 228 ЦК України).

Оскільки обмеження прав політичної партії на володіння, користування та розпорядження майном прямо закріплені в національному законодавстві, а договір дарування спірного нерухомого майна кваліфікований судом як нікчемний на підставі ч.1 ст.228 ЦК України, то суд апеляційної інстанції констатує дотримання в цій справі критерію законності втручання держави у право власності ОСОБА_1 .

Як вже зазначалось, метою заборони політичної партії є припинення в інтересах суспільства її незаконної діяльності; належне такій політичній партії майно може як набуватися в результаті незаконної діяльності, так і безпосередньо в ній використовуватися. Водночас використання належного політичній партії майна (коштів) не з метою реалізації її статутних завдань прямо суперечить приписам ст.14 Закону України "Про політичні партії в Україні".

Вибуття спірного нерухомого майна із власності ОСОБА_1 переслідує зазначену легітимну мету, не є самоціллю здійснюваного державою втручання, а вчиняється безпосередньо в інтересах суспільства.

Щодо критерію пропорційності, то апеляційний суд наголошує на тому, що ЦК України, за загальним правилом, захищає права винятково добросовісного набувача й лише у разі набуття майна за відплатним договором, а не у випадках його набуття за безоплатним договором, що кореспондується з приписами ч.3 ст.388 ЦК України, за змістом якої якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Також апеляційний суд застосовує у цій справі висновок Великої Палати Верховного Суду, сформований раніше у п.269 постанови від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, в якому зазначено, що втручання держави у право особи на мирне володіння майном, яке вона за добросовісної поведінки не могла б отримати у власність, не становить для такої особи надмірного тягаря.

Отже, з огляду на безоплатний характер спірного договору, встановлені апеляційним судом обставини справи, дії КПУ та відповідачки ОСОБА_1 , які, укладаючи правочин, діяли недобросовісно та порушили публічний порядок, суд апеляційної інстанції констатує, що втручання в право власності ОСОБА_1 не становитиме для неї надмірного тягаря й відповідатиме сталій практиці Європейського суду з прав людини.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає втручання держави у право на майно правомірним.

При цьому суд апеляційної інстанції посилається на висновки, зроблені у зазначеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.04.2025 року у справі № 924/971/23, юридична підстава позову у якій аналогічна спору у цій справі № 650/1430/23.

Висновки суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1); скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2).

За положеннями ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п.п.1 і 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене в мотивувальній частині цієї постанови суд апеляційної інстанції на підставі п.п.1, 2 ч.1 ст.374, ст.375, п.п.1 і 4 ч.1 ст.376 ЦПК України дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції:

--- у частині вирішення вимог позову Міністерства юстиції України до ОСОБА_1 , Великоолександрівської районної організації Комуністичної партії України про визнання недійсним договору дарування квартири необхідно залишити в силі, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови;

--- у частині вирішення вимоги позову Міністерства юстиції України до ОСОБА_1 , Великоолександрівської районної організації Комуністичної партії України про скасування державної реєстрації прав ОСОБА_1 на нерухоме майно потрібно скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, а саме скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України:

--- судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1);

--- інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову на відповідача;

2) у разі відмови в позові на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2).

При поданні позову позивачем сплачено судовий збір в установленому законом розмірі 5 368,00 грн, за подання заяви про вжиття заходів забезпечення цього позову у розмірі 1 342,00 грн, а при поданні апеляційної скарги 8 052,00 грн, а всього у цій справі позивач сплатив 13 420,00 грн (5 368,00 грн + 8 052,00 грн) за подання позову та апеляційної скарги та 1 342,00 грн за подання заяви про вжиття заходів забезпечення цього позову.

У цій справі заявлено дві вимоги немайнового характеру, з яких задоволено одну, тобто позов й апеляційну скаргу, якими було вирішено вказані позовні вимоги, задоволено на 50%.

Таким чином, з урахуванням наведеного, з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача необхідно стягнути судові витрати в сумі 6 710 грн (13 420,00 грн : 2), пов`язані з вирішенням позовних вимог, а також судові витрати в сумі 1 342,00 грн за подання заяви про вжиття заходів забезпечення позову, а всього 8 052,00 грн. При цьому апеляційний суд враховує обставини справи, те, що спір у справі виник з приводу оспорювання відчуження спірного майна саме на користь відповідачки ОСОБА_1 , а також неможливість стягнення судових витрат з іншого співвідповідача, оскільки він, як юридична особа, перебуває в стані припинення з 21 серпня 2022 року.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , діючого від імені Міністерства юстиції України, задовольнити частково.

Рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 16 вересня 2024 року:

--- у частині вирішення вимог позову Міністерства юстиції України до ОСОБА_1 , Великоолександрівської районної організації Комуністичної партії України про визнання недійсним договору дарування квартири залишити в силі, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови;

--- у частині вирішення вимоги позову Міністерства юстиції України до ОСОБА_1 , Великоолександрівської районної організації Комуністичної партії України про скасування державної реєстрації прав ОСОБА_1 на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 09, скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_1 на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 09.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Міністерства юстиції України (ел. пошта тел. 90 адреса м. Київ, вул. Городецького, 13, 01001 ) судові витрати в розмірі 8 052,00 грн (вісім тисяч п`ятдесят дві грн).

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повної постанови 15 липня 2025 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ І.В. Склярська