Провадження № 2/344/776/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

26 червня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Польської М.В.,

секретаря c/з: Соляник Т.І.

за участі

позивача ОСОБА_1

розглянувши у у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, у серпні 2024 року звернулась до Івано-Франківського міського суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що з відповідачем зареєстрували шлюб 05.07.2017 року у Івано - Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис за № 1116. У шлюбі народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В подальшому згідно рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 лютого 2019 року шлюб між ними розірвано, донька залишилася проживати з нею. На даний час відповідач залишив сім`ю, з дитиною не спілкується, не цікавиться її здоров`ям, духовним розвитком, не приймає жодної участі у вихованні нашої доньки, а також і у матеріальному забезпеченні дитини. У сі витрати на утримання несе сама. Згідно судового наказу Івано-Франківського міського суду від 15.01.2019 року з відповідача стягуються аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму на утримання дитини. Однак відповідач не сплачує аліменти на утримання дитини, та в нього утворилась заборгованість. Просить позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 26.11.2024р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач позовні в судовому засіданні вимоги підтримала.

Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, в т.ч. через сайт судової влади, причини неявки не повідомила, пояснень по суті позовних вимог не надавала, відзив не направляла до суду.

Позивач щодо заочного розгляду справи не заперечила.

Представник Органу опіки та піклування надала 25.06.2025р. суду затверджений виконкомом висновок, згідно якого ООП вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розгляд справи просила проводити без їх участі.

Суд, отримавши пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

В ході розгляду справи судом встановлено, що згідно Свідоцтва про народження виданого 08.12.2017р., батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.12).

Згідно рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.02.2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.5-7).

Відповідно до судового наказу виданого Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області від 15.01.2019 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 в розмірі 50% прожиткового мінімуму до досягнення дитиною повноліття.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що у ОСОБА_2 наявна заборгованість станом на 21.08.2024р. у розмірі 109 930.50 грн. (а.с.4), аліменти не сплачувались жодного разу.

Також, відповідно до довідки від 16.07.2024 року встановлено, що ОСОБА_3 відвідувала курс «Підготовка до школи» з вересня 2023р. по червень 2024р., оплата за навчання вносила мама дитини, батько ніколи не приводив (а.с.15).

Як доводила позивач та не спростовано матеріалами справи, батько дитини відповідач ОСОБА_2 з 2020р. взагалі не дбає про дочку, не піклується нею, не цікавиться станом її здоров`я.

Положеннями ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

За статтею 152 Сімейного кодексу України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї.

Статтею 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися в т.ч. один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Сторона позивача доводила підстави для позбавлення батьківських прав на підставі п.2 статті 164 СК, як ухилення матері від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Вирішуючи спір, суд враховує зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України і з`ясовує які безсумнівні докази свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, у чому полягає винна поведінка відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, чи вживалися до нього заходи реагування, а також досліджує соціально-побутових умов життя та матеріального становища відповідача.

За змістом частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі «Мамчур проти України» (п. 100) зазначається, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (рішення у справі Йохансен, зазначеній вище, п. 78; рішення у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France), заява № 35991/04, п. 79, від 10 січня 2008 року; та у справі Р. І Х., зазначеній вище, пп. 73 та 81). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року) (п.136) інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року).

Суд керується принципом інтересів дитини, позивач довела перед судом підстави для позбавлення батька дівчинки батьківських прав.

Згідно висновку, затвердженого рішенням виконкому Івано-Франківської міської ради від 13.06.2025р. №673, ООП вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому у висновку зазначено, що відповідно до інформації від 19.02.2025 року №1/1/1016, наданої ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно з даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а саме в частині інформації з розділу про трудову зайнятість, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 . Відповідно до інформації від 25.02.2025 року №1838/1.2-134, наданої командуванням В/ч НОМЕР_2 , солдат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , був зарахований у списки військової частини НОМЕР_3 16.08.2024 р. і 16.10.2024 р. самовільно залишив військову частину. Працівниками Служби 27.03.2025 року було здійснено телефонний дзвінок на номер телефону НОМЕР_4 до громадянки п.Галини - матері відповідача ОСОБА_2 (номер телефону наданий позивачкою ОСОБА_1 ) з метою з`ясування позиції відповідача з приводу позбавлення його батьківських прав. В ході розмови п. ОСОБА_5 повідомила, що їй відомо про даний позов, знає, що в сина є донька ОСОБА_4 , але бабуся з онукою не спілкується. Із сином не спілкується, його місце перебування матері не відоме. За можливості, п. ОСОБА_5 зобов`язалась передати синові номер телефону Служби у справах дітей для висловлення своєї позиції з приводу даного питання. Однак своєї позиції з приводу даного питання батько ОСОБА_2 не надав.

Разом з тим, як вбачається з інформації з в/ч, ОСОБА_2 з 16.10.2024р. вважається таким, що самовільно залишив в/ч.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

За ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі наведеного, ст. ст. 164, 165 СК України та керуючись ст. ст. 3,4,13, 89, 141, 263-265, 268, 280 Цивільно-процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських прав- задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьківських прав стосовно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 27 червня 2025 року.

Суддя Мирослава Польська