Номер провадження: 22-ц/813/2949/25
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
03.07.2025 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,
учасники справи:
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , від імені якого діє представник ОСОБА_4 ,
на ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 23 жовтня 2024 року,
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,
Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 10.08.2023 року укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В. за реєстровим номером 1240.
Відповідно до умов договору дарування, ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру під АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з двох житлових кімнат житловою площею 32,5 кв.м., загальною площею 53,8 кв.м.
Звертає увагу, що позивач є особою похилого віку, за станом здоров?я у зв?язку із віковими захворюваннями потребує стороннього догляду й піклування, а тому між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була домовленість щодо надання їй грошової допомоги та постійного догляду, тому вона мала намір укласти договір довічного утримання, а не подарувати квартиру, тому при укладанні оспорюваного договору, вона помилилася щодо обставин які мають істотне значення.
Разом з тим, після укладання спірного договору відповідач перестав приходити до позивача, цікавитись її самопочуттям та домовленості щодо її утримання не виконує. Спірна квартира є єдиним житлом позивача, іншого житла вона не має, проживала у ньому та продовжує проживати після укладення спірного договору, фактичної передачі спірного майна між сторонами не відбулося. Витрати на утримання квартири та сплату комунальних послуг несе позивач, яка не вчиняла жодних дій, що могли б свідчити про її небажання користуватись спірним майном.
Позивач просить суд визнати укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В. за реєстровим номером 1240 недійсним; витребувати з чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з двох житлових кімнат житловою площею 32,5 кв.м., загальною площею 53,8 кв.м.
Після подання позовної заяви ОСОБА_1 , від імені якої діяв представник ОСОБА_5 , звернулася до суду із заявою про забезпечення позову в якому просить вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладання арешту на квартиру під АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з двох житлових кімнат житловою площею 32,5 кв.м, загальною площею 53,8 кв.м, що належить ОСОБА_2 .
Зазначена заява обґрунтована тим, що позивач вважає договір дарування, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В. за реєстровим номером 1240 недійсним. Разом із тим, не вжиття заходів забезпечення позову, на думку позивача, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, а також ускладнить ефективний захист прав за якими він звернувся до суду.
Суворовський районний суд міста Одеси ухвалою від 23 жовтня 2024 року заяву про забезпечення позову представника позивача - адвоката Гусельщикової М.А. в рамках розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнив. Вжив заходи забезпечення позову, шляхом накладання арешту на квартиру під АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з двох житлових кімнат житловою площею 32,5 кв.м, загальною площею 53,8 кв.м, що належить ОСОБА_2 .
Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, виходив з того, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Враховуючи співмірність заявлених вимог про забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, суд вважав за необхідне накласти арешт на зазначене в заяві нерухоме майно.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_6 , просить скасувати ухвалу Суворівського районного суду м. Одеси від 23.10.2024 року про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка складається в цілому з двох житлових кімнат житловою площею 32,5 кв.м, загальною площею 53,8 кв.м.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що не зважаючи на те, що квартира є власністю ОСОБА_2 , про що було внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору дарування від 10.08.2023 року, позивачка продовжує проживати у квартирі, відповідач регулярно сплачує комунальні послуги даної квартири та всіляко допомагає ОСОБА_1 враховуючи її похилий вік, таким чином, у ОСОБА_2 відсутні наміри відчужувати майно на користь третіх осіб.
Посилається, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про реальну загрозу незаконного відчуження майна, разом із тим, аналіз оскаржуваної ухвали свідчить про те, що суд фактично усунувся від формулювання в тексті оскаржуваної ухвали її мотивувальної частини, внаслідок чого виникають сумніви в її обґрунтованості. Невмотивованість ухвали суду в частині арешту майна, належного відповідачу, залишає нез`ясованим факт існування обставин стосовно того, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Зазначена ж обставина, згідно з частиною 3 статті 153 ЦПК України, є фактично умовою застосування заходів забезпечення позову.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.11.2024 року цивільну справу розподілено колегії суддів: головуючий суддя ОСОБА_7 , судді: Таварткіладзе О.М., Погорєлова С.О.
Одеський апеляційний суд ухвалами від 19.12.2024 року відкрив провадження за апеляційною скаргою та ухвалою від 19.12.2024 року призначив її до розгляду.
Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 копію ухвали про відкриття провадження від 19.12.2024 року отримала 20.12.2024 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
Рішенням Вищої ради правосуддя № 122/0/15-25 від 28.01.2025 року суддю ОСОБА_7 звільнено з посади судді Одеського апеляційного суду, у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2025 року в цій справі визначено головуючим суддю Дришлюка А.І., у зв`язку зі звільненням з посади судді ОСОБА_7 .

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2025 року в цій справі замінено суддів - Таварткіладзе О.М., Погорєлова С.О. на суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.04.2025 року в цій справі визначено головуючим суддю Коновалову В.А., у зв`язку з відрахуванням судді Дришлюка А.І. зі штату Одеського апеляційного суду у зв`язку з припиненням повноважень судді, відповідно до наказу голови Одеського апеляційного суду №66-ос від 11.04.2025 року.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 06.05.2025 року призначив справу до розгляду.

Учасники процесу про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 повістку отримала 05.06.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.

ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України та ч. 5 ст. 130 ЦПК України.

ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 до апеляційного суд надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в обґрунтування якого зазначено, що представник не має можливості прибути в судове засідання, оскільки отримала терміновий виклик до Київського районного суду м. Одеси.

Колегія суддів вважає, що зазначене клопотання не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням (абзац другий статті 366 ЦПК України).

Враховуючи наявність в матеріалах справи достатньої кількості доказів для встановлення фактичних обставин справи, у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, у клопотанні не наведено обставин, які б перешкоджали розглянути справу за відсутності представника ОСОБА_2 , а також не мотивовано необхідність його безпосередньої явки до суду.

З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за учасників процесу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Враховуючи співмірність заявлених вимог про забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, суд вважав за необхідне накласти арешт на зазначене в заяві нерухоме майно.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною другою статті 149 ЦПК України визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Апеляційний суд зауважує, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості, адекватності та співмірності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «…під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зробила висновок про те, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Суд зазначає, що виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання ухваленого судового рішення, що повністю відповідає вимогам Європейського суду з прав людини.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.

Звертаючись з заявою про забезпечення позову ОСОБА_1 зазначила, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 10.08.2023 року було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В. за реєстровим номером 1240, відповідно до умов якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру під АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з двох житлових кімнат житловою площею 32,5 кв.м, загальною площею 53,8 кв.м. Проте, позивач вважає зазначений договір дарування квартири недійсним.

Отже, предметом позову у справі є визнання договору дарування недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Як підставу для звернення до суду із заявою про забезпечення позову позивач зазначила, що не вжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, а також ускладнить ефективний захист прав за якими він звернувся до суду.

Колегія суддів вважає, що Суворовський районний суд міста Одеси дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, оскільки вид забезпечення позову, який просить вжити позивач, шляхом накладення арешту на майно, відповідає змісту права, про захист якого вона звернулась до суду, під час розгляду спору про визнання недійсним договору дарування та витребування з чужого незаконного володіння квартири, об`єкт нерухомого майна квартира може бути вразливим до відчуження однією із сторін з метою уникнення виконання рішення суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у cправі № 908/2382/21 вказано, що «за своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Отже накладення арешту на майно не завдасть шкоди та збитків відповідачу, не позбавить його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам».

Невжиття вказаних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити в подальшому виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

При цьому, обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_2 , як власника квартири, оскільки обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

З огляду на вказане, беручи до уваги те, що відповідач до вирішення судом спору не обмежений у можливості розпорядитися майном, щодо якого позивачка пред`явила позовну заяву, незастосування заходів забезпечення останнього шляхом накладення арешту на квартиру може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду. Тоді як вжиття заходів забезпечення цього позову щодо вказаного майна може збалансувати інтереси сторін спору та гарантувати належне виконання такого рішення суду.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру під АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з двох житлових кімнат житловою площею 32,5 кв.м, загальною площею 53,8 кв.м.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не є підставою для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції вимог процесуального законодавства та як наслідок скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якого діє представник ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 23 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 липня 2025 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Ю.П. Лозко

О.Ю. Карташов