Житомирський апеляційний суд
Справа №296/652/25 Головуючий у 1-й інст. Пилипюк Л. М.
Категорія 96 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Шевчук А.М.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/652/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 14 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Пилипюк Л.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У січні 2025 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила встановити факт самостійного утримання та виховання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батьком ОСОБА_1 з березня 2022 року.

В обґрунтування позову зазначала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 тривалий час проживали разом, як сім`я, проте на момент подання позову вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, стосунків не підтримують, оскільки відповідач виїхала за межі України. Вказує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який постійно проживає з батьком. Стверджує, що ОСОБА_1 самостійно займається вихованням, утриманням, розвитком, лікуванням сина. У свою чергу, відповідач самоусунулась від виконання батьківських обов`язків відносно сина, не займається вихованням, лікуванням та утриманням сина. Зазначає, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини надасть ОСОБА_1 можливість реалізувати різні соціальні цілі без необхідності щоразу звертатись до відповідача для отримання її згоди, в тому числі й щодо переміщення дитини, на здійснення медичних втручань, на вступ до начального закладу, а також надасть можливість одноосібно звертатись до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини, отримувати державну допомогу як батьку, який самостійно виховує дитину. Також вказує, що встановлення факту самостійного виховання дитини позивачу необхідно з метою вступу сина на навчання до ІНФОРМАЦІЯ_5. Відповідно до правил прийому на навчання до вказаного навчального закладу необхідна згода обох батьків неповнолітньої дитини. Разом з тим, у разі документального підтвердження факту самостійного виховання та утримання дитини тільки батьком, згода матері на укладення контракту про навчання не потрібна. Враховуючи вищевикладене просила задовольнити позов в повному обсязі.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 14 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що задоволення позову не суперечить інтересам дитини, а навпаки - відповідає найкращим інтересам дитини і надає батьку можливість захистити права та законні інтереси сина незалежно від участі чи неучасті матері в житті дитини. Зазначає, що при винесені оскаржуваного рішення суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки оцінка доводів позовної заяви та наданих доказів здійснювалась в розрізі позову про позбавлення батьківських прав чи визнання способу участі у вихованні дитини, а не про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини. Звертає увагу на те, що для набуття статусу «одинокий батько» необхідно дві умови: не перебування у шлюбі, виховання та утримання дитини самим батьком, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини. Вважає недоречним посилання суду першої інстанції на правові норми відносно спору щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо, адже спору між позивачем та відповідачем щодо участі у вихованні спільного сина немає. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 14 травня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що сторони є батьками неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 26.11.2008.

Відповідно до витягів з реєстру Житомирської територіальної громади від 17.04.2024 місцем проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є: АДРЕСА_1 . Дата реєстрації - 12.03.2018.

Згідно довідки ТОВ «СП «Корбутівка» №6 від 28.05.2024 за адресою: АДРЕСА_1 фактично проживають разом однією сім`єю: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (батько) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (син).

Відповідно до дозволу на проживання ОСОБА_2 перебуває в іноземній державі, строк дії дозволу закінчився 04 березня 2024 року.

Відповідно до довідки лікаря ОСОБА_5 від 22 квітня 2024 року ОСОБА_1 піклується про здоров`я дитини ОСОБА_4 , відвідує лікаря та супроводжує дитину на прийомах у лікаря.

Згідно довідки Житомирської міської федерації таеквон-до ІТФ №22 від 09 травня 2024 року ОСОБА_4 займається в секції таеквон-до ІТФ з 01 вересня 2017 року, входить до складу збірної команди Житомирської області. Батько ОСОБА_1 бере активну участь в спортивному вихованні дитини.

Відповідно до характеристик учня 9-Г класу ліцею №34 м. Житомира ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має хороший фізичний та розумовий розвиток, зарекомендував себе як старанний, дисциплінований, працелюбний, активний учень. Упродовж навчального року батько дитини цікавиться навчанням сина та відповідально ставиться до його виховання, завжди був присутнім на класних батьківських зборах. Батько завжди консультується з класним керівником щодо виховання та створення умов, які потрібні для успішного навчання дитини.

Згідно листа Житомирського військового інституту ім. С.П. Корольова №519/6372 від 12.10.2024 повідомлено, що відповідно до ст. 32 Цивільного кодексу України згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону. У разі документального підтвердження факту самосійного виховання та утримання дитини тільки батьком, згода матері на укладення контракту про навчання з неповнолітньою особою не потрібна.

Відповідно до акту Служби (управління) у справах дітей від 20 березня 2025 року про обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , син сторін ОСОБА_6 з весни 2023 року постійно проживає за вищевказаною адресою разом з батьком та бабусею. Матір матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, його вихованням не займається. Для дитини створені належні умови проживання, виховання та розвитку, в нього є окрема кімната, спальне місце, він забезпечений одягом та взуттям, продуктами харчування.

Також, матеріали справи містяться копії платіжних документів про переказ грошових коштів на картковий рахунок, платник - ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що на день звернення із даним позовом до суду ОСОБА_4 виповнилося 16 років та він проживає разом з батьком. Посилання позивача на той факт, що відповідачка постійно проживає закордоном не підтверджені будь-якими доказами, а документи, долучені до матеріалів справи свідчать лише про проживання дитини разом з батьком, проте не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини. Проживання одного з батьків окремо від дитини не свідчить про те, що мати самоусунулась від виховання та утримання дитини. Позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що відповідач в питанні виховання чи утримання неповнолітнього сина умисно ухиляється від виконання обов`язків чи реалізації прав з виховання дитини. Також суд першої інстанції виходив з того, що встановлення факту перебування на утриманні ОСОБА_1 неповнолітнього сина впливає на права та законні інтереси ОСОБА_2 , як матері дитини, оскільки у такий спосіб буде засвідчено невиконання чи неналежне виконання нею своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав та інше. Також суд першої інстанції виходив з того, що статус «одинокий батько» позивач може набути в разі позбавлення матері батьківських прав чи у разі її смерті.

Перевіряючи законність оскаржуваного судового рішення, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

У справі, яка є предметом перегляду, позивач просить встановити факт самостійного виховання дитини, який йому потрібний з метою захисту прав та інтересів дитини та прав заявника як батька.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Згідно з частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в п. 3 ст. 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Спір щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо від неї, відповідно до ст. 158 СК України вирішується органом опіки та піклування за заявою матері, батька дитини. Тоді орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Це рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

І лише у тому випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, що встановлено у ст.159 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У справі, яка переглядається, позивач просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22.

З огляду на наведене, у матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дитини обмежена або припинилася, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини, тобто позивачем, неповнолітнього сина ОСОБА_4 .

Натомість навпаки, найвищим інтересам неповнолітнього сина відповідає спільна опіка (виховання та утримання) батьками, оскільки у матеріалах справи відсутні докази протипоказань для такого. Обставин невідповідності моральним засадам суспільства не встановлено.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про відсутність необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач визнала позовні вимоги, колегія суддів зазначає наступне.

В матеріалах справи міститься відзив представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , у якому зазначено, що відповідач визнає позовні вимоги, наведені в позовній заяві та не заперечує щодо задоволення позову в повному обсязі.

У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що відповідач ОСОБА_2 уповноважувала представника ОСОБА_7 на вчинення процесуальної дії, а саме визнання позову.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та бажання встановити такий факт у судовому порядку, що належним способом захисту вважати не можна, оскільки у разі настання певних юридичних фактів (дій чи події) батьківські права та обов`язки припиняються та додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виховує та утримує дитину не потребується.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 14 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 15 липня 2025 року.

Головуючий

Судді