РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 183/9412/24

№ 2/183/1350/25

26 червня 2025 року м.Самар

Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Оладенко О.С.

за участю секретаря судового засідання Павлюк А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку в спільному майні,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив припинити право спільної часткової власності позивача на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за відповідачкою ОСОБА_2 право власності на цю 1/2 частку квартири; стягнути з відповідачки на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частки спірної квартири у сумі 551169,30 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, належить по 1/2 частка квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а власником 1/2 частки цієї ж квартири є відповідачка ОСОБА_2 , яка доводиться позивачу рідною сестрою. Позивач звертався до відповідачки з питанням надання йому доступу до спадкової квартири, або ж вирішення питання щодо компенсації вартості належної позивачу частки, або ж продаж квартири, але відповідачка ігнорує такі звернення. Позивач зазначає, що має у власності інше житло, тому відчуження його частки не завдасть йому істотної шкоди. Відповідачка також має у власності інше нерухоме майно, де вона зареєстрована. Тому відповідачка має реальну можливість та спроможна виплатити позивачу компенсацію.

Ухвалою судді від 26.09.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 21.04.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Олійник О.А. підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Медведовська Л.М. у судовому засіданні у задоволенні позову просила відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що її довірителька не заперечує проти продажу спірної квартири. Проте, не згодна сплачувати позивачу компенсацію у зазначеному ним розмірі, оскільки ціна є завищеною. Відповідачка не спроможна сплатити такі кошти, натомість готова отримати таку ж суму від позивача та відмовитися від своєї частки.

У судовому засіданні оголошувалася перерва для надання можливості вирішення спору у позасудовому порядку, після якої сторони не дійшли згоди щодо вирішення їх спору.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності по 1/2 частині кожному належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 15.07.2024, зареєстрованого в реєстрі за №1991, виданого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Бакою О.В. (а.с.8,9).

Згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 29.07.2024, оціночна вартість квартири, розташованої за вищезазначеною адресою, складає 1102338,59 грн. (а.с.13-14).

31.07.2024 до Новомосковського РВП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла заява від ОСОБА_1 , який прохав прийняти міри до сестри ОСОБА_2 , яка не надає йому доступу до вищезазначеної квартири (а.с.17).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.04.2025 вбачається, що позивачка є співвласницею квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , де зареєстровано місце її проживання (а.с.23,105).

До правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню такі норми права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Згідно статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно з правовою позицією судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, наведеною у Постанові від 3 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-68цс14, відповідно до статті 365 ЦК України, зокрема пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02 червня 2021 року у справі №569/10336/18, від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11Верховним Судом України у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс12 та від 24 лютого 2016 року у справі 6-2784цс15 та від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.

Отже, обов`язковими умовами для припинення права особи на частку в майні є наявність однієї з умов, визначених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України та умови, вказаної в п. 4 ч. 1 цієї статті.

Аналіз конструкції норм ст. ст. 364, 365 ЦК України свідчить, що положення ст. 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників відповідачів у справі.

Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 .

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з урахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року (справа № 6-2925 цс15), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 766/18974/18 (провадження № 61-6657св21).

Відповідно до частини 2 статті 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відомостей про те, що спірна квартира є неподільною, суду не надано. Клопотання про призначення експертизи представники сторін, які мають статус адвокатів, не заявляли.

До того ж, позивач відразу порушив питання про необхідність стягнення з відповідачки грошової компенсації частки житла для припинення права власності відповідно до ст. 364 ЦК України, позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою не заявляв. Вказане свідчить, що позивач не зацікавлений у визначенні порядку користування майном, а лише зацікавлений в отриманні грошової компенсації.

Крім того, під час розгляду справи позивач та його представник не довели обставин того, що відповідачка має фінансову можливість сплатити грошову компенсацію в розмірі 551169,30 грн.

Доводи представника позивача про наявність у власності відповідачки частини іншої квартири, у якій зареєстрована та проживає відповідачка, не свідчать про її фінансову спроможність сплатити позивачу частину вартості спірної квартири.

Крім того, суд враховує позицію представника відповідачки, яка зазначила, що сама відповідачка не заперечує проти отримання грошової компенсації у сумі 551169,30 грн. від позивача в рахунок вартості її частки у спірній квартири.

Відповідачка не давала згоди викупити у позивача його частку у праві власності, а примушувати до цього є також порушенням прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, тому виплата компенсації частки позивача може становити для відповідачки надмірний тягар.

Присудження за рішенням суду грошової компенсації вартості частки позивача з відповідачки, яка сплатити таку компенсацію неспроможна, та визнання за останньою всупереч її волі права власності на частку позивача є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що суперечить вимогам ст. 319 ЦК України, та принципу пропорційності цивільного судочинства і порушення розумного балансу приватних інтересів.

Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеним у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі №371/1369/15-ц, від 23 травня 2022 року у справі №686/29779/19.

Вказані обставини свідчать про відсутність підстав для стягнення з відповідачки грошової компенсації частки позивача у праві спільної часткової власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б обґрунтовано підтверджували існування обставин, які з урахуванням вищенаведених положень законодавства та правових позицій, висловлених Верховним Судом, підлягають доказуванню у справі, а саме: що є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або не допускається такий виділ згідно із законом; чи спроможна відповідачка виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за нею права власності на спільне майно та чи не становитиме це для неї надмірний тягар.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, беручи до уваги інтереси всіх учасників спільної часткової власності, за відсутності доказів неможливості виділу належної позивачу частки в натурі або того, що такий виділ не допускається згідно із законом, а також доказів того, що відповідачка має можливість сплатити грошову компенсацію, враховуючи те, що вона не давала згоду викупити у позивача його частку у праві власності, а примушування до цього є порушенням її прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, суд доходить висновку, що із врахуванням принципу пропорційності цивільного судочинства, у позові слід відмовити.

При цьому, позивач не позбавлений можливості захистити свої майнові права в інший спосіб, передбачений нормами ЦК України, не покладаючи на відповідачку надмірний тягар.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 206, 247, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення скороченого (вступної та резолютивної частини) рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ;

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено і підписано 26 червня 2025 року .

Суддя Оладенко О.С.