КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 752/20881/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6788/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченко М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 серпня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Плахотнюк К.Г., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, усунення від права на спадкування, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, на обґрунтування якої зазначила, що її батько ОСОБА_4 та ОСОБА_5 познайомились у 2014 році та з початку 2015 року стали проживати однією сім`єю. 04.11.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, який було зареєстровано Шестеринською сільською радою Лисянського району Черкаської області, актовий запис № 2. 08.12.2016 року її батько ОСОБА_4 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 .

Вказувала, що у позивачки з самого початку склалися гарні стосунки з дружиною батька ОСОБА_5 , вона вважала її своєю дочкою, а її обох дітей своїми онуками. В той же час, у неї доволі складні відносини з чоловіком ОСОБА_6 , мають місце сварки, домашнє насильство з боку чоловіка відносно неї.

Зазначала, що на початку 2015 року у зв`язку з зазначеними обставинами, ОСОБА_5 запропонувала їй переїхати разом з дітьми жити до неї з батьком. На зазначену пропозицію вона погодилася і 14.02.2015 року разом з дітьми переїхала до них і з того часу вони проживали однією сім`єю. Вони всіляко підтримували одна одну, як матеріально, так і морально, мали спільний бюджет.

ОСОБА_5 не працювала, оскільки мала ряд важких захворювань, в тому числі, гіпертонічна хвороба ІІ ст. 2 ст. ризик 3. СН І міокардіопатія змішаного ґенезу. Також у неї була післяопераційна вентральна грижа гігантських розмірів. 15.08.2018 року ОСОБА_5 було проведено операційне втручання - алегерніопластика методикою Sublay з використанням поліпропіленового сітчатого імпланту розмірами 30 на 30 см. У зв`язку з цим захворюванням вона потребувала сторонньої допомоги.

Позивачка зазначала, що у всьому їй допомагала, готувала їжу, прала, допомагала у побуті, купувала продукти, ліки, супроводжувала до лікарень, сплачувала рахунки за комунальні послуги по утриманню квартири. ОСОБА_5 розповідала, що має погані стосунки зі своїми родичами, тому бажає, щоб її квартира, у випадку її ж смерті, залишилася позивачці та її дітям.

04.11.2017 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким все своє майно заповіла своєму чоловікові ОСОБА_4 , оскільки була впевнена, що через проблеми зі здоров`ям помре першою за чоловіка. Однак, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки та чоловік ОСОБА_5 - ОСОБА_4 . Смерть батька стала тяжким ударом для позивачки, вона перебувала в стресовому стані, її дідусь також дуже важко переносів втрату сина. Побоюючись за стан дідуся, вона прийняла рішення в березні 2021 року на деякий час поїхати з дітьми до дідуся в село Коти, Яворівського району, Львівської області. Вона пропонувала ОСОБА_5 поїхати з ними, однак остання відмовилася, не бажаючи залишати свою квартиру, запевнила, що справиться з усіма справами самостійно.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. Позивачка зазначала, що займалася похованням ОСОБА_5 , що підтверджується договором № 02-21/107М про надання представницьких послуг при організації та проведенні поховання померлого.

У встановлений законом строк звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузора В.Т. з заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 , оскільки проживала з нею однією сім`єю не менше 5 років. Однак, нотаріус порекомендувала їй звернутися до суду для встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем. Також, приватним нотаріусом їй було повідомлено про те, що з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулися її рідна тітка ОСОБА_2 та двоюрідна сестра ОСОБА_3 . Однак, за 6 років спільного проживання з ОСОБА_5 , позивачка жодного разу не бачила відповідачів по справі. ОСОБА_5 неодноразово наголошувала на тому, що вона ображена на своїх родичів, оскільки після того, як вона тяжко захворіла та втратила можливість працювати, в зв`язку з чим потребувала сторонньої допомоги, родичі від неї відвернулись. ОСОБА_5 також говорила, що її родичі дадуть про себе знати, але тільки після її смерті, оскільки їх турбують корисливі мотиви. Незважаючи на те, що батько позивачки та чоловік спадкодавиці, за її життя, був єдиним потенційним спадкоємцем першої черги, ОСОБА_5 наполягала на складанні заповіту на його користь, щоб на майбутнє максимально захиститися від своїх родичів. Після смерті її батька, на поминальному обіді ОСОБА_5 , при свідках, говорила, що як тільки оговтається після смерті свого чоловіка, оформить новий заповіт на його дочку, оскільки вважає ОСОБА_1 своєю дочкою.

Позивачка зазначила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають бути усунуті від права на спадкування після смерті ОСОБА_5 , оскільки відповідачки ухилялись від надання спадкодавиці допомоги, маючи при цьому можливість її надання, під час перебування спадкодавця у безпорадному стані у зв`язку з численними тяжкими захворюваннями та смертю чоловіка, потреба спадкодавця в допомозі саме цих осіб є очевидна, оскільки відповідачки у справі є родичами померлої. Сам факт складання заповіту ОСОБА_5 на користь свого чоловіка свідчить про те, що вона була ображена на відповідачок, оскільки вони залишили її без допомоги зі своїми хворобами та іншими тяжкими обставинами і, одночасно з тим, вдячна за підтримку та допомогу своєму чоловікові та його дочці.

Враховуючи викладені обставини, позивач просила: встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_5 з 15.02.2015 року по 21.03.2021 року: усунути ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 1-5).

14.02.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в якому останні заперечували проти заявлених позовних вимог. Зазначали, що їх сестра та тітка дійсно перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 . Однак, їх стосунки були добрими, померла приїздила до них у гості до міста Васильків, Київської області, інколи з чоловіком, частіше сама. Вони ж займалися її поховання, на підтвердження чого надали свідоцтво про поховання ОСОБА_5 у місті Васильків, Київської області. Зазначене свідоцтво видано на ім`я ОСОБА_2 . Крім того, позивачка ніколи не проживала однією сім`єю з померлою, на підтвердження зазначеного факту не надано жодного доказу. Також відсутні докази того, що ОСОБА_5 потребувала сторонньої допомоги та перебувала у безпорадному стані. Дійсно їх померла родичка мала захворювання, але вони були такими, що остання могла самостійно себе обходити та не потребувала постійного догляду (т. 1 а.с. 48-54).

06.09.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив від ОСОБА_1 , в якому остання підтримувала позовні вимоги позовні в повному обсязі (т. 1 а.с. 76-80).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 30 серпня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, усунення від права на спадкування, залишено без задоволення (т. 1 а.с. 149-157)

Не погодившись з рішенням суду, 14 січня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бойко С.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове про задоволення позову (т. 1 а.с. 173-176).

На обґрунтування скарги зазначав, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим. Посилався на обставини, які були викладені в позовній заяві. Звертав увагу, що відповідачі визнають той факт, що ОСОБА_5 заповідала все своє майно своєму чоловіку ОСОБА_4 - батьку позивачки. ОСОБА_5 була на 1,5 років молодша за свого чоловіка, однак вона була впевнена, що батько позивачки переживе її, так як вона мала низку тяжких захворювань, і саме тому заповіт було складено на нього. Вона завжди казала, що хоче щоб в майбутньому її квартира залишилась позивачці і її дітям. Розповідала їй, що в неї дуже погані відносини з її ріднею, боялася, що без заповіту родичі заберуть квартиру у батька позивачки. Однак, так сталося, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивачки ОСОБА_4 , а через місяць ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_5 .

Відповідачі у своєму відзиві зазначали: «Необхідно звернути увагу суду на те, що наявність у позивачки Договору 02-21/107М про надання представницьких та інших послуг при організації та проведенні поховання померлого (додаток 12 до Позовної заяви) не може підтверджувати факт здійснення останньою поховання, оскільки сама обставина укладення договору не свідчить про його виконання. Позивачка не додає ані квитанцію про сплату послуг за поховання, ані акту виконаних робіт по вищезазначеному договору ані свідоцтва про поховання». Дане твердження було спростоване тим, що Голосіївська окружна прокуратура м. Києва дозволила саме ОСОБА_1 видати тіло ОСОБА_5 для поховання після розтину, що підтверджується листом № 010-1802- 219 вих. 21 від 24.04.2021 року. Також, факт поховання ОСОБА_5 саме ОСОБА_1 підтверджується вищезазначеним Договору 02-21/107М, який було укладено 26.04.2021 р. між ОСОБА_1 та Підприємством ритуальних послуг Київської міської спілки ветеранів Афганістану. В п. 7 Договору зазначено, що Згідно договору послуги по похованню ОСОБА_5 надані повністю і в строк. Сторони претензій одна до одної не мають. В п. 8 Договору (Видаткова накладна) зазначено перелік наданих послуг та товарів: - труна - 1250,00 грн.; - автокатафалк - 3870,00 грн. - корзина - 450,00 грн.; - стрічка - 30,00 грн.; - покривало - 350,00 грн. - церковний набір - 100,00 грн. - хрест металевий - 600,00 грн. - табличка - 100,00 грн.; - послуги ПРП КМСВА - 150,00 грн. - поховальні вінки - 1000,00 грн. Загалом: 7 900,00 грн. При цьому, відповідачі стверджували, що ОСОБА_5 було поховано саме ними і даний факт підтверджують Свідоцтвом про поховання, яке вони отримали 21.10.2021 р. після подачі ОСОБА_1 позову до суду. Однак, будь-яких інших доказів здійснення поховання саме ними та понесених витрат відповідачі не надали. Саме ОСОБА_1 займалася похованням ОСОБА_5 , несла всі витрати та поховала її в м. Васильків, оскільки це була її остання воля.

Також відповідачі у своєму відзиві зазначають, що ОСОБА_5 мала тимчасові розлади здоров`я, не була інвалідом та не потребувала сторонньої допомоги. Це не відповідає дійсності. ОСОБА_5 не спілкувалася зі своїми родичами і їм не було відомо про її стан здоров`я. ОСОБА_5 не працювала, оскільки мала ряд важких захворювань, в тому числі: гіпертонічна хвороба ІІ ст. 2 ст. ризик 3. СН І Міокардіопатія змішаного генезу. Також у неї була післяопераційна вентральна грижа гігантських розмірів (15.08.2018 - Операція Алегерніопластика методикою Sublay з використанням поліпропіленового сітчастого імпланту розмірами 30*30 см.). У зв`язку з цими захворюваннями вона потребувала сторонньої допомоги і цю допомогу надавала їй саме позивачка та її батько - чоловік померлої. За 6 років спільного проживання з ОСОБА_5 . ОСОБА_1 жодного разу не бачила відповідачів по справі. ОСОБА_7 неодноразово наголошувала на тому, що вона ображена на своїх родичів, оскільки після того як вона тяжко захворіла та втратила можливість працювати в зв`язку з чим потребувала сторонньої допомоги, родичі від неї відвернулись. ОСОБА_5 , також постійно говорила, що її родичі дадуть про себе знати, але тільки після її смерті, оскільки їх турбують лише корисливі мотиви. Не зважаючи на те, що батько позивачки, чоловік спадкодавиці, за її життя був єдиним потенційним спадкоємцем 1-ї черги, ОСОБА_5 наполягла на складанні заповіту на його користь, щоб на майбутнє максимально захистити його від своїх родичів.

Позивач вважала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають бути усунені від спадкування, оскільки відповідачі ухилялись від надання спадкодавцеві допомоги, маючи при цьому можливість її надання, під час перебування спадкодавця у безпорадному стані в зв`язку з численними тяжкими захворюваннями та смертю чоловіка, потреба спадкодавця в допомозі саме цих осіб є очевидна, оскільки відповідачі по справі є родичами померлої. Сам факт складання заповіту ОСОБА_5 на користь свого чоловіка, свідчить про те, як вона була ображена на відповідачів, що вони її залишили напризволяще зі своїми хворобами та іншими тяжкими обставинами і одночасно з тим вдячна за підтримку та допомогу своєму чоловіку та його дочці, позивачу по справі. А тому помилковим є висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстави для задоволення вимоги про усунення від права на спадкування за законом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5 .

Отже, суд однобічно розглянув зазначену справу, не в повній мірі з`ясував обставини по справі, які мають істотне значення, не надавши доказам у їх сукупності відповідної оцінки, що призвело в подальшому до прийняття необґрунтованого та незаконного рішення (т. 1 а.с. 173-176).

Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Кишенько С.В., представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Старча С.А. заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення.

Інші особи, які беруть участь у справі, до суду не прибули, про час та місце розгляду справи апеляційним судом були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення апелянта ОСОБА_1 повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Поряд з цим, позивачка ОСОБА_1 про розгляд справи апеляційним судом 26 червня 2025 року була сповіщена 21 травня 2025 року повідомленням її представника - адвоката Бойко С.О. до електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення.Факт належного сповіщення відповідача ОСОБА_2 підтвердив в суді її представник - адвокат Кишенько С.В., належне сповіщення відповідача ОСОБА_3 її представник - адвокат Старча С.А. визнала в суді апеляційної інстанції про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 1 а.с. 213-220, 228-236, 240-243 т. 2 а.с. 6-20, 28-31, 34).

При цьому, 19 березня 2025 року і 01 травня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бойко С.О. подавав клопотання про відкладення розгляду справи призначеної на 20 березня 2025 року і на 01 травня 2025 року, пославшись на зайнятість в інших справах, розгляд справи був відкладений судом (т. 1 а.с. 221-223, 227, 236-239).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Вказана норма кореспондує положенням ст. 371 ЦПК України, якою передбачені строки розгляду справи апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі.

Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволеннюза наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 04.11.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 11).

ОСОБА_4 - батько позивачки ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки про склад сім`ї та зареєстрованих, за адресою по АДРЕСА_2 були зареєстровані ОСОБА_5 з 18.07.1984 року та ОСОБА_4 з 08.12.2016 року (т. 1 а.с. 12).

ОСОБА_5 була зазначена власником квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 12).

Відповідно до виписки № 4478 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 22 травня 2018 року ОСОБА_5 мала діагноз: післяопераційна вентральна грижа гігантських розмірів (15.05.2018 року - операція - алогерніопластика методикою Sublay з використанням поліпропіленового сітчастого імпланту розмірами 30*30 см.). Гіпертонічна хвороба ІІ ст.. 2 ст. ризик 3 СН І ст. Міокардіопатія змішаного генезу. Лікувальні і трудові рекомендації: амбулаторне лікування під наглядом хірурга поліклініки за місцем проживання, обмеження фізичних навантажень, носіння бандажу 1 місяць, видалити шви після 23.05.2018, диклоберл 100 мг 1 табл. 2 р/д 5 днів, золопент 40 мг 1 табл. 1 р/д 5 днів, левомак 500 мг 1 табл 1 р/н 5 днів, магнікор 75 мг 1 табл. На ніч 1 місяць (т. 1 а.с. 18).

Також до суду додано протокол ультразвукового дослідження ОСОБА_5 від 21.11.2016 року (т. 1 а.с. 19).

Згідно з заповітом ОСОБА_5 від 24.11.2017 року, посвідченим нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Погорілою Л.С., ОСОБА_5 заповіла своєму чоловікові - гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день її смерті і на що вона за законом матиме право (т. 1 а.с. 13).

22 лютого 2021 року батько позивачки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , помер (т. 1 а.с. 17).

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (т. 1 а.с. 14).

Голосіївська окружна прокуратура м. Києва дозволила, відповідно до вимог ч. 4 ст. 238 КПК України, видати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , тіло ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , для поховання, після розтину тіла ОСОБА_5 та встановлення причини смерті, за умови відібрання всіх необхідних зразків для експертного дослідження з метою встановлення остаточної причини смерті відповідно до «Правил проведення судово-медичної експертизи (досліджень) трупів у бюро судово-медичної експертизи», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України № 6 від 17.01.1995 року (т. 1 а.с. 81).

Відповідно до договору про надання представницьких та інших необхідних послуг при організації та проведенні поховання померлого № 02-21/107М, укладеного між ОСОБА_1 та Підприємством ритуальних послуг Київської міської спілки ветеранів Афганістану 26 квітня 2021 року, предметом договору є організація та проведення поховань померлого ОСОБА_5 на кладовищі (колумбарії) 27 квітня 2021 року о 12 год. дня (т. 1 а.с. 16).

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузорою В.Т. була видана довідка № 3/02-14 23 квітня 2021 року ОСОБА_1 про те, що вона є спадкоємицею після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 її батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Крім неї спадкоємицею після померлого ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , яка померла у квітні 2021 року, та на цей момент не похована (т. 1 а.с. 17).

Відповідно до свідоцтва про поховання, виданого директором КП «Васильківське СПКПО» Заводій В.М., вказане Свідоцтво видано ОСОБА_2 користувачу місця, який 28 квітня 2021 року на ділянці № 8 , ряд № 2 , місце № 4 кладовища, розміщеного в м. Василькові на вул. Соборна , здійснив поховання померлого ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 63).

Згідно з актом обстеження місця проживання від 28 січня 2022 року, виданого депутатом Васильківської міської ради VІІІ скликання Шалуєвої А., встановлено, що ОСОБА_5 за життя самостійно або зі своїм чоловіком періодично відвідувала своїх родичів, ОСОБА_3 , яка являється померлій двоюрідною сестрою, за адресою: АДРЕСА_4 , а також свою рідну тітку по батьку, ОСОБА_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_5 . Встановлені особи підтримували родинні відносини, проїздили один до одного, на великі свята збирались разом, доглядали за могилами родичів, які всі поховані в м. Васильків, за можливості підтримували матеріально та морально один одного та мали теплі відносини, які притаманні родичам. Під час перевірки фактичних даних було опитано сусідів: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які також підписали Акт (т. 1 а.с. 64).

Відповідно до ч. 1 ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" (далі - Постанова) при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Пунктом 23 вищевказаної Постанови зазначено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Статтею 319 ЦПК України визначено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилалася на те, що на початку 2015 року вона переїхала разом з дітьми жити до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , з того часу вони проживали однією сім`єю. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 всіляко підтримували одна одну, як матеріально, так і морально, мали спільний бюджет. ОСОБА_5 не працювала, оскільки мала ряд захворювань, в тому числі, гіпертонічна хвороба ІІ ст. 2 ст. ризик 3. СН І Міокардіопатія змішаного ґенезу. Також у неї була післяопераційна вентральна грижа гігантських розмірів. 15.08.2018 року ОСОБА_5 було проведено операційне втручання - алегерніопластика методикою Sublay з використанням поліпропіленового сітчастого імпланту розмірами 30 на 30 см. У зв`язку з цим захворюванням ОСОБА_5 потребувала сторонньої допомоги. ОСОБА_1 зазначала, що у всьому допомагала ОСОБА_5 , готувала їжу, прала, допомагала у побуті, купувала продукти, ліки, супроводжувала до лікарень, сплачувала рахунки за комунальні послуги по утриманню квартири. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. ОСОБА_1 зазначала, що займалася похованням ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 1- 5).

Так, з матеріалів справи вбачається, що батько ОСОБА_1 - ОСОБА_4 з 08.12.2016 року був зареєстрований у належній на праві власності ОСОБА_5 квартирі за адресою АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 12).

При цьому, місце проживання позивача ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_6 , тобто за іншою адресою (т. 1 а.с. 7).

Проте, заявником не надано і судом не встановлено доказів на підтвердження факту постійного спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_1 у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , не встановлено і обставин що вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема: проживання за однією адресою, ведення спільного господарства, пов`язаності спільним побутом, наявності взаємних прав та обов`язків.

Сам по собі факт участі позивачки у витратах, пов`язаних з похованням ОСОБА_5 , не свідчить про спільне проживання їх однією сім`єю протягом п`ятирічного строку до дня відкриття спадщини, тому такі обставини не є підставою для задоволення заявлених вимог.

При цьому, позивачем не доведено того, що відповідачі свідомо ухилялися від надання допомоги спадкодавцю, а остання перебувала в безпорадному стані через тяжку хворобу, а також, що спадкодавець потребувала саме допомоги відповідачів, що могло бути підставою для усунення останніх від права на спадкування.

Так, позивачем до суду було надано виписку № 4478 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 22 травня 2018 року, згідно з якою ОСОБА_5 мала діагноз: післяопераційна вентральна грижа гігантських розмірів (15.05.2018 року - операція - алогерніопластика методикою Sublay з використанням поліпропіленового сітчастого імпланту розмірами 30*30 см.). Гіпертонічна хвороба ІІ ст.. 2 ст. ризик 3 СН І ст. Міокардіопатія змішаного генезу. Лікувальні і трудові рекомендації: амбулаторне лікування під наглядом хірурга поліклініки за місцем проживання, обмеження фізичних навантажень, носіння бандажу 1 місяць, видалити шви після 23.05.2018, диклоберл 100 мг 1 табл. 2 р/д 5 днів, золопент 40 мг 1 табл. 1 р/д 5 днів, левомак 500 мг 1 табл 1 р/н 5 днів, магнікор 75 мг 1 табл. На ніч 1 місяць (т. 1 а.с. 18).

Також до суду додано протокол ультразвукового дослідження ОСОБА_5 від 21.11.2016 року (а.с. 19).

Однак, надані позивачем до суду медичні документи стосовно стану здоров`я ОСОБА_5 не свідчать про безпорадний стан спадкодавиці та не підтверджують здійснення догляду за ОСОБА_5 з боку позивачки.

Відтак, з наданих позивачем документів не вбачається достатніх підстав для задоволення позовної заяви, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження спільного проживання з померлою у визначений період та ухилення відповідачів від надання допомоги спадкодавцю у зв`язку із її безпорадним станом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 27 червня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов