Справа № 523/5670/25
Провадження №4-с/523/43/25
У Х В А Л А

"07" липня 2025 р. м. Одеса

Пересипський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засіданні Дяченко Т.С.,

розглянувши у відкритому судового засіданні, в залі суду № 17 в м. Одесі, скаргу ОСОБА_1 на дії /бездіяльність органу примусового виконання: Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального Міністерства управління (м.Одеса), за участі стягувача: ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

04 квітня 2025 року ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Валах В.В. звернувся до Пересипського районного суду м. Одеси зі скаргою на дії/ бездіяльність державного виконавця Хаджибейського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), якою просив:

- визнати протиправною відмову Хаджибейського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) у межах ВП 67278462 та ВП 672784 у знятті арешту з рухомого майна ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Хаджибейський відділ ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з рухомого майна ОСОБА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника від 06.09.2022 року y BП 67278462.

В обґрунтування скарги заявник зазначив, що на примусовому виконанні у Хаджибейському відділі ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебуває ВП № 67278462 з примусового виконання виконавчого листа №523/13891/21 від 20.10.2021 року, який видав Суворовський районний суд м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.08.2021 року до досягнення ОСОБА_4 повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, у тому ж відділі ДВС перебуває виконавче провадження № 67278844 з примусового виконання виконавчого листа №523/13891/21 від 20.10.2021 року, який видав Суворовський районний суд м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на її ( ОСОБА_2 ) особисте утримання в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісячно до досягнення ОСОБА_4 трьох років, тобто ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У межах ВП № 67278462 постановою про арешт майна боржника від 06.09.2022 року накладено арешт на все рухоме майно, що належить ОСОБА_1 .

Згідно з розрахунком заборгованості із сплати аліментів від 05.03.2025 року, заборгованість зі сплати аліментів станом на 01.10.2022 року відсутня.

Посилаючись на те, що боржник з 2022 року не вчиняв і не вчиняє дій, які б вказували на ухилення від виконання рішення суду, а також те, що арешт рухомого майна ОСОБА_1 за відсутності у нього боргових зобов`язань по сплаті періодичних платежів, порушує ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини, скаржник звернувся до суду з даною скаргою.

11.06.2025 року представник Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального Міністерства управління (м.Одеса) Малога Д.А. подав до суду відзив на позов, в якому просив у задоволенні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Валах Вікторії Володимирівни на дії державного виконавця Хаджибейського ВДВС ПМУ МЮ (м. Одеса) відмовити в повному обсязі. Відзив мотивований тим, що у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 29 035,25 грн., державним виконавцем 06.09.2022 року в рамках ВП № 67278462, серед іншого, винесено постанову про арешт майна боржника.

Станом на 01.03.2025 року заборгованість зі сплати аліментів була погашена боржником у повному обсязі.

25.03.2025 року представник скаржника Валах В.В. звернулася до відділу ДВС з заявою про зняття арешту з усього рухомого та нерухомого майна боржника.

Того ж дня, відділом ДВС повідомлено адвоката Валах В.В. про відсутність підстав для зняття арешту з майна ОСОБА_1 .

Представник ВДВС Малога Д.А. зазначив, що передумовою застосування пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: по-перше, погашення заборгованості із сплати періодичних платежів; по-друге, існування іншого способу забезпечення виконання рішення ніж звернення стягнення на майно боржника.

В свою чергу, скаржник не надав докази на підтвердження неспівмірності вартості майна, на яке накладено арешт, сумі коштів, які підлягають сплаті ним на виконання рішення про стягнення аліментів.

Також, представник відділу ДВС Малога Д.А. у відзиві звернув увагу на правові висновки Верховного Суду у постановах від 26 травня 2021 року у справі № 490/6309/16-ц, від 20 грудня 2021 року у справі № 646/7134/19, від 23 вересня 2022 року у справі № 554/1119/21, згідно яких : «Сплата у певний період заявником аліментів після того, як він допустив наявність заборгованості, не свідчить про те, що виконання рішення є забезпеченим в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника у розумінні пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».»

Оскільки, на момент звернення представника боржника до державного виконавця із заявою про зняття арешту з майна, у розпорядженні державного виконавця були відсутні відомості про те, що виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника, зокрема про офіційне працевлаштування боржника, представник відділу ДВС Малога Д.А. вважав дану скаргу необґрунтованою та безпідставною.

Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2025 року скаргу прийнято до розгляду, призначено розгляд справи до розгляду в судовому засіданні, витребувано копію виконавчого провадження.

Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 25.04.2025 року повторно витребувано у Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального Міністерства управління (м.Одеса) належним чином засвідчену копію матеріалів виконавчого провадження ВП № 67278462 з примусового виконання виконавчого листа №523/13891/21, виданого 20.01.2021 Суворовським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 .

На виконання ухвали про витребування матеріалів виконавчого провадження, через підсистему «Електронний суд» 11.06.2025 року (вх. № 23157) надійшла засвічена копія матеріалів виконавчого провадження № 67278462.

Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 29.05.2025 року відмовлено у прийнятті заяви представника скаржника ОСОБА_1 адвоката Валах В.В. про уточнення прохальної частини скарги.

Представник скаржника ОСОБА_1 адвокат Валах В.В. у судовому засіданні підтримали скаргу в повному обсязі, просила її задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеним у скарзі.

Стягувач ОСОБА_2 та представник Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального Міністерства управління (м.Одеса) - Малога Д.А. до судового засідання не з`явились, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином, про причини не явки суду не повідомили.

Таким чином, з урахуванням відомостей про сповіщення учасників провадження, суд дійшов висновку щодо можливості розгляду скарги за відсутності стягувача та представника органу державної виконавчої служби, які повідомлялись про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Судом здійснювалось фіксування судового засідання технічним записом, відповідно до ч.1 ст. 247 ЦПК України.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Статтею 447-1 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарги на дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення розглядаються за правилами Розділу VІІ ЦПК України.

Згідно пункту (а) частини 1 статті 449 ЦПК скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Частиною 2 статті 449 ЦПК України передбачено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Системний аналіз вказаних процесуальних норм разом із положеннями пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» свідчать про те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод, шляхом звернення до суду зі скаргою.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 2-1441/10 (провадження № 61-17257св20).

За обставинами даної справи, боржник ОСОБА_1 оскаржує відмову Хаджибейського ВДВС у м. Одесі у знятті арешту з майна від 28.03.2025 року, також заявляє похідну вимогу про зобов`язання зняти арешт з майна.

Скаргу боржником ОСОБА_1 подано до суду 04.04.2025 року, з огляду на викладене суд дійшов висновку про дотримання заявником строків звернення до суду із скаргою.

З`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні скарги, з наступних підстав.

Судом встановлено, що на виконанні у Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження № 67278462 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженки м. Одеси, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.08.2021р. до досягнення ОСОБА_4 повноліття, тобто ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також, на виконанні у Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження № 67278844 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженки м. Одеси, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) аліментів на утримання дружини у розмірі частини від доходів до досягнення донькою 3-х років.

Згідно розрахунку заборгованості по аліментах від 08.08.2022 року, заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів на малолітню дитину по виконавчому листі №523/13891/21 виданому Суворовським районним судом м. Одеси 20.10.2021 року, станом на 31.07.2022 року, становить 29 035,25 грн.

06.09.2022 року постановою старшого державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кудряшова П.Ю., в рамках ВП №67278462, накладено арешт на все рухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 .

У той же час, Розпорядженнями №67278462 державного виконавця Кудряшова П.Ю. від 07.09.2022 року, визначено грошові кошти у сумі 32275,25 грн. та у сумі 9826 грн., що надійшли 06.09.2022 року на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документа №523/13891/21, перерахувати на користь ОСОБА_2 .

Згідно розрахунку заборгованості по аліментах від 07.09.2022 року, заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів на малолітню дитину по виконавчому листі №523/13891/21 виданому Суворовським районним судом м. Одеси 20.10.2021 року, станом на кінець серпня 2022 року відсутня.

Згідно з розрахунком заборгованості від 24.04.2024 року, заборгованість ОСОБА_1 з жовтня 2022 року по 01.09.2024 року, за двома ВП №67278844 та № 67278462, становила 226 707,95 грн.

Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 19.12.2024 року, з підстав наявності заборгованості по аліментам станом на 01.09.2024 року, відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця, у якій скаржник просив зобов`язати посадову особу Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з рухомого майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , накладений постановою державного виконавця про арешт майна боржника від 06.09.2022 року у виконавчому провадженні № 67278462.

10.02.2025 року представником ОСОБА_1 адвокатом Валах В.В. подано до відділу ДВС клопотання про перерахунок розміру заборгованості зі сплати аліментів за період з 2022 року по 2024 рік включно, з урахуванням поданих 24.12.2024 року, 23.12.2024 року та 08.01.2025 року податкових декларацій.

Згідно розрахунку заборгованості від 05.03.2025 року, розмір заборгованість із сплати аліментів на користь ОСОБА_2 аліментів на тримання малолітньої дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.08.2021 року до досягнення ОСОБА_4 повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 та аліменти на утримання дружини у розмірі 1/4 від доходів до досягнення донькою 3-х років, станом на 05.03.2025 року -15 214,14 грн.

Як вбачається з платіжної інструкції № ЕМ72-АК89-19ХМ-4301 від 11.03.2025 року, ОСОБА_1 перерахував Малиновському ВДВС міста Одеси 15 214,14 грн. в рахунок сплати аліментів.

З огляду на викладене, суд критично відноситься до доводів адвоката Валах В.В. щодо відсутності заборгованості у боржника ОСОБА_1 зі сплати аліментів за ВП №67278844 та ВП № 67278462, з 2022 року, оскільки навіть взявши до уваги проведення державним виконавцем перерахунку аліментів, певний розмір заборгованості у ОСОБА_1 був наявний, в певні періоди часу, у тому числі і станом на 06.09.2022 року дату винесення постанови про накладення арешту на рухоме майно боржника.

Доказів того, що сплата аліментів боржником відбулася раніше накладення арешту 06.09.2022 року, стороною скаржника суду не надано.

Суд констатує, що заявником ОСОБА_1 не оскаржувалась постанова від 06.09.2022 року старшого державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кудряшова П.Ю., в рамках ВП №67278462, на предмет її необгрунтованості, у встановлені законом строки.

З огляду на викладене, в рамках розгляду даної скарги, відсутні правові підстави для надання правової оцінки законності винесення постанови від 06.09.2022 року про арешт коштів на майно боржника ОСОБА_1 .

Відповідно до розрахунку заборгованості від 28.03.2025 року, заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.08.2021 року до досягнення ОСОБА_4 повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 та аліменти на утримання дружини у розмірі 1/4 від доходів до досягнення донькою 3-х років, відсутня.

20.03.2025 року представником ОСОБА_1 адвокатом Валах В.В. подано до відділу ДВС заяву про зняття арешту з майна ОСОБА_1 , а саме з а/м «Ауді», д/н НОМЕР_4 , накладений постановою від 06.09.2022 року. Підставою заяви є п. 7 ч. 4 ст. 59 закону України «Про виконавче провадження».

Згідно повідомлення Хаджибейський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 28.03.2025 року № 41002, у ОСОБА_1 станом на 01.03.2025 року заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Разом з тим, згідно п. 7 ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника. В свою чергу до заяви про зняття арешту з майна не надано доказів, які могли підтвердити можливість забезпечення подальшого реального виконання рішення про сплату аліментів за рахунок іншого, наявного у боржника майна.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Статтею 447-1 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарги на дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення розглядаються за правилами Розділу VІІ ЦПК України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається, зокрема, на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначені заходи примусового виконання рішень, якими є :

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Як вбачається зі ст.13 Закону України «Про виконавче провадження», під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

У даному випадку, боржник ОСОБА_1 стверджує про наявність правових підстав для зняття арешту з його майна, накладеного згідно постанови від 06.09.2022 року, оскільки відсутня заборгованість за виконавчим провадженням.

Суд констатує, що станом на дату звернення представника боржника Зайцева О.С. із заявою про зняття арешту з майна автомобіля «Ауді» д/н НОМЕР_5 , на підставі п. 7 ч. 4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», дійсно була відсутня заборгованість за аліментними зобов`язаннями у боржника ОСОБА_1 .

Разом із тим, навіть з розрахунку заборгованості від 05.03.2025 року, на який в обґрунтування скарги посилається представник скаржника ОСОБА_5 , вбачається що з 29 місяців - 11 місяців боржником з періодичністю 2-3 місяці, аліменти не сплачувались, тобто виконання зобов`язань зі сплати періодичних платежів відбувалось не своєчасно.

Суд виходить із того, що умови зняття арешту з майна боржника визначені статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до п. 7 ч. 4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, зокрема:

- погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

Забезпечення виконання рішення, яким передбачено стягнення періодичних платежів, зокрема аліментів, має бути реальним, а не декларативним.

Саме на боржнику лежить тягар доведення, що виконання рішення зі сплати аліментів забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Отже, передумовою застосування пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону № 1404-VIII для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, по-перше, погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, по-друге, існування іншого способу забезпечення виконання рішення ніж звернення стягнення на майно боржника.

Сплата у певний період заявником аліментів після того, як він допустив наявність заборгованості, не свідчить про те, що виконання рішення є забезпеченим в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника у розумінні пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 26 травня 2021 року у справі № 490/6309/16-ц, від 20 грудня 2021 року у справі № 646/7134/19, від 23 вересня 2022 року у справі № 554/1119/21, від 29 січня 2024 року у справі № 645/2710/17, від 28 травня 20205 року у справі № 489/267/22.

Судом встановлено, що на момент звернення представника боржника до державного виконавця із заявою про зняття арешту з майна, у розпорядженні державного виконавця були відсутні відомості про те, що виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника. Матеріали виконавчого провадження не містять інформації щодо постійного працевлаштування боржника, наявності у нього іншого майна, яке могло би забезпечити реальне виконання рвішення суду про стягнення аліментів.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що не зняття державним виконавцем арешту з майна боржника ОСОБА_1 , з метою забезпечення належного виконання судового рішення про стягнення аліментів на дитину, не свідчить про порушення державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Також, не зняття державним виконавцем арешту з майна боржника ОСОБА_1 з метою забезпечення належного виконання судового рішення про стягнення аліментів на малолітню дитину, за даних обставин, не свідчить про порушення державним виконавцем ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини. Навпаки, зняття арешту з майна боржника унеможливило би у подальшому здійснення належного захисту майнових прав малолітньої дитини щодо отримання аліментів.

Статтею 179 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

Обов`язковість рішення суду, як одна з засад судочинства встановлена нормами Конституції України, які є нормами прямої дії. Недотримання цього принципу порушує правовий порядок, встановлений державою.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» (далі Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року).

З огляду на вище викладене, суд зазначає, що при вчиненні будь яких процесуальних дій в усіх діях щодо дітей, в тому числі державні чи приватні виконавці, повинні керуватися принципами якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи Державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HANT v. UKRAINЕ, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Найкращим інтересам дитини має приділятись першочергова увага і вони, у залежності від свого характеру та серйозності, можуть перевищувати інтереси батьків (див. рішення у справі «Оноді проти Угорщини» (Onodi v. Hungary), заява № 38647/09, пункт 30, від 30 травня 2017 року).

Таким чином, у даному випадку, на думку суду, мають враховуватися найважливіші інтереси дитини щодо отримання аліментів над інтересами батька- скаржника по справі, щодо володіння майном.

З огляду на викладене, дослідивши матеріали справи за скаргою та наявні у ній докази, а саме виконавче провадження, суд приходить до переконання, що твердження скаржника про протиправність дій/бездіяльності державного виконавця Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального Міністерства управління (м.Одеса) у виконавчому провадженні №67278462, не знайшло своє підтвердження, а тому у задоволенні вимог скаржника необхідно відмовити.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 4, 5, 12, 81, 447, 452, 354 ЦПК України, ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 129-1 Конституції України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання: Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального Міністерства управління (м.Одеса), за участі стягувача: ОСОБА_2 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складений 07.07.2025 року.

Суддя: К.О. Далеко