Справа № 127/4632/25
Провадження № 22-ц/801/1511/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 рокуСправа № 127/4632/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С. Г., Рибчинського В. П.,

з участю секретаря судового засідання Кашпрук М. Г.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Остапенко Юлія Вікторівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 травня 2025 року, ухвалене у складі судді Воробйова В. В. в залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У лютому 2025 року ТОВ «Брайт Інвестмент» звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Остапенко Юлії Вікторівни, про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації та відновлення права власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір №324/ МК/2007/ЦВ-840, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надано грошові кошти в розмірі 16 500 доларів США.

Того ж дня, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між ОСОБА_3 та ВАТ КБ «Надра» укладено договір поруки, за умовами якого остання стає солідарним боржником та відповідає перед банком всім своїм майном, яке їй належить на праві власності та особистими коштами.

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 26 квітня 2010 року у справі №2-598/2010 позов ВАТ КБ «Надра» було задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №324/МК/2007/ЦВ-840 від 02 серпня 2007 року в розмірі 15 389,43 доларів США, що еквівалентно 119 534 грн, судовий збір 1 195 грн та 250 грн витрат ІТЗ.

Відповідно до результатів відкритих торгів між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Дніпрофінансгруп» був укладений договір №GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги від 05 серпня 2020 року, за умовами якого ТОВ «Дніпрофінансгруп» набуло, зокрема, права вимоги за кредитним договором №324/МК/2007/ЦВ-840 від 02 серпня 2007 року.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05 січня 2023 року у справі № 127/2-598/2010 було задоволено заяву ТОВ «Брайт Інвестмент» про заміну стягувача та замінено стягувача ПАТ «Комерційний Банк «Надра», як вибулої сторони на його правонаступника ТОВ «Брайт Інвестмент» у виконавчих листах, виданих на виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці у цивільній справі №2-598/2010 від 26 квітня 2010 року.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 вересня 2024 року у справі № 127/2-598/2010 видано дублікат виконавчого листа №2-598/2010 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором №324/МК/2007/ЩВ-840 від 02 серпня 2007 року в розмірі 15 389,43 доларів США, що еквівалентно 119 534 грн, судовий збір 1 195грн та 250грн витрати IТЗ та поновлено строк пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-598/2010.

Після отримання дублікату виконавчих листів приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Тимощуком В. В. 29 жовтня 2024 року було відкрито виконавче провадження № 76419971 з примусового виконання виконавчого листа №127/2-598/2010, виданого 17 жовтня 2024 року щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Брайт Інвестмент», залишку заборгованості за кредитним договором в розмірі 12 816,75 доларів США.

Під час здійснення виконавчого провадження № 76419971 приватним виконавцем було встановлено, що ОСОБА_1 08 жовтня 2024 року за договором дарування відчужив 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 .

Отже, ОСОБА_1 було вчинено дії направлені на шкоду кредитору з метою уникнення від виконання своїх зобов`язань із погашення кредитної заборгованості, яка підтверджена рішенням суду.

Вважаючи свої права порушеними, ТОВ «Брайт Інвестмент» у заявленому позові просило суд:

- визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири, загальною площею (кв.м.): 63.9, житлова площа (кв.м.): 38, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , який укладений 08 жовтня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Остапенко Юлією Вікторівною, зареєстрованого в реєстрі за № 2235;

- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 1/2 частини квартири, загальною площею (кв.м.): 63.9, житлова площа (кв.м.): 38, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , номер РНОНМ 020, індексний номер рішення: 75447533 від 08 жовтня 2024 року, номер відомостей про речове право: 57018251, припинивши право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири, загальною площею (кв.м.): 63.9, житлова площа (кв.м.): 38, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , номер РНОНМ 020;

- відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом відновлення права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири, загальною площею (кв.м.): 63.9, житлова площа (кв.м.): 38, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , номер РНОНМ 020.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 травня 2025 року у задоволенні позову було відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що розглядаючи справу про визнання договору дарування недійним, суд не знайшов підстав для визнання його недійним з підстав його фраудаторності, адже поведінка позичальника не містить ознаки недобросовісної, оскільки майно, яке було ним відчужено, належало йому з 27 березня 2023 року (до примусового виконання рішення суду), що свідчить про те, що власник (відповідач у справі) мав підстави вважати, що він діє добросовісно, так як у нього було наявне інше майно, за рахунок якого він міг відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором (позивачем), тому права кредитора щодо погашення боргу були повністю захищені.

Вимоги позивача про скасування державної реєстрації та відновлення права власності відповідача є похідними від вимог про визнання договору дарування недійсним, а тому місцевий суд відмовив у задоволенні позову у повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 29 травня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Копаничук С. Г., Голота Л. О.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23 червня 2025 року справу призначено до розгляду на 03 липня 2025 року о 10 год 00 хв.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 01 липня 2025 року суддю Голоту Л. О. замінено на суддю Рибчинського В. П.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до доводів позовної заяви.

Суд першої інстанції не врахував, що відповідач відчужив належне йому майно у період з дня видачі дублікату виконавчого листа № 2-598/2010 про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором до відкриття виконавчого провадження, що свідчить про ухилення від виконання зобов`язання із погашення заборгованості.

Жодних дій для погашення наявної заборгованості ОСОБА_1 не вчиняє.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній підстави.

Представник відповідачів у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував.

Приватного нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Остапенко Юлія Вікторівна в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена, при цьому надала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05 січня 2023 року у справі № 127/2-598/2010 було задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» та замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Надра», як вибулу сторону, на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» у виконавчих листах, виданих на виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці у цивільній справі № 2-598/2010 від 26 квітня 2010 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором № 324/МК/2007/ЦВ-840 від 02 серпня 2007 року.

Зі змісту вказаної ухвали встановлено, що рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 26 квітня 2010 року у справі №2-598/2010 позовні вимоги ВАТ Комерційного банку «Надра» про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № 324/МК/2007/ЦВ-840 від 02 серпня 2007 року на користь ВАТ КБ «Надра» в особі філії ВАТ КБ «Надра» Вінницьке регіональне управління, яка становить 119 534 грн, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 17 серпня 2009 ркоу становило 15 389,43 доларів США.

05 серпня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Фінансова компанія «Днірофінансгруп» укладено договір відступлення права вимоги № GL48N718070_bank відповідно до якого право грошової вимоги за договором про надання кредиту №324/МК/2007/ЦВ-840 від 02 серпня 2007 року перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Днірофінансгруп».

30 вересня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Днірофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» було укладено договір відступлення права вимоги №GL48N718070_bank_01 відповідно до якого право грошової вимоги за договором про надання кредиту №324/МК/2007/ЦВ-840 від 02 серпня 2007 року перейшло до ТОВ «Брайт Інвестмент» (а. с. 9-12).

27 березня 2023 року ОСОБА_4 за договором дарування передала безоплатно у власність ОСОБА_1 1/2 частку в праві власності на квартиру під номером АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування (а. с. 58-59).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 вересня 2024 року було задоволено заяву ТОВ «Брайт Інвестмент» та видано дублікат виконавчого листа № 2-598/2010 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором № 324/МК/2007/ЦВ-840 від 02 серпня 2007 року в розмірі 15 389,43 доларів США, що еквівалентно 119 534 грн, судовий збір 1 195 грн та 250 грн витрати ІТЗ. Також поновлено строк пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-598/2010 (а. с. 13-14).

08 жовтня 2024 року ОСОБА_1 за договором дарування передав безоплатно у власність ОСОБА_2 1/2 частку квартири під номером АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Остапенко Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2235. Загальна площа квартири становить 63,9 кв. м, житлова площа 38 кв. м (а. с. 56-57).

Відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 78-79).

29 жовтня 2024 року на підставі вказаного дублікату виконавчого листа приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 76419971.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір дарування це домовленість, за якою одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Згідно з частиною першою та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правом оспорити правочин наділені не лише сторони такого правочину, але й інші заінтересовані особи.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

Відповідно до частин першої - четвертої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Тобто, цивільні права здійснюються особою до визначених меж, поки це не суперечить інтересам інших осіб і публічним інтересам. Такі межі можуть визначатися договором або актами цивільного законодавства. Обов`язок при здійсненні цивільних прав утримуватися від дій, які порушували б права інших осіб, конкретизується актами цивільного законодавства, що встановлюють ці права. Порушення меж здійснення цивільних прав веде до зловживання правом.

Вирішуючи спір про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, підлягає встановленню, яким чином наслідки такого правочину вплинули або можуть вплинути на права та інтереси цієї особи, оскільки звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору направлене на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину.

Також необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.

Фраудаторним може виявитися будь-який правочин (договір), укладений між учасниками цивільних відносин, який не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що визначені статтею 203 ЦК України, зокрема: зміст правочину суперечить ЦК України, актам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (власність використовується на шкоду іншим); волевиявлення боржника як учасника правочину є неправомірним, внутрішня воля націлена на обман, «на зло» іншої особи (кредитора); правочин не є реальним, не має економічної мети, правові наслідки є зловживанням правами та викликають порушення прав кредиторів (боржник не отримує еквівалентних зустрічних майнових дій, кредитор втрачає забезпечення).

У постанові від 07 жовтня 2020 у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) Верховний Суд зазначив, що договором, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний правочин (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність чи відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 вказано, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частини перша та друга статті 234 ЦК України).

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення, про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (постанова Верховного Суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (постанова Верховного Суду України від 21 січня 2015 року в справі № 6-197цс14, постанова Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ТОВ «Брайт Інвестмент» як на підставу позовних вимог зазначило, що оспорюваний договір був укладений з метою уникнути виконання зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладення договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання та завдає шкоди кредитору.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На переконання колегії суддів, місцевий суд правильно звернув увагу на те, що спірне майно ОСОБА_1 набув за договором дарування 27 березня 2023 року та відчужив його 08 жовтня 2024 року до відкриття виконавчого провадження із примусового виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 26 квітня 2010 року.

Судом вірно зауважено на тому, що у власності ОСОБА_1 перебуває інше майно, за рахунок якого можливо звернути стягнення. Окрім того обов`язок зі сплати заборгованості за кредитним договором покладено також і на ОСОБА_3 .

Також позивачем не надано суду доказів щодо вжиття приватним виконавцем заходів щодо розшуку іншого майна боржника ОСОБА_1 , накладення на нього арешту, за рахунок якого можливо здійснити погашення боргу.

Вартість квартири за оскарженим договором дарування відповідно до п. 3 договору становить 500 000 грн, що значно перевищує суму заборгованості, яка стягнута з ОСОБА_1 за рішення суду.

Позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що оскаржений договір дарування 1/2 частки квартири не був направлений на дійсне настання наслідків переходу права власності.

Враховуючи встановлені обставини справи, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову ТОВ «Брайт Інвестмент».

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, судові витрати, понесені ТОВ «Брайт Інвестмент» у зв`язку із апеляційним переглядом справи, слід залишити за ним.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» залишити без задоволення.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 травня 2025 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені Товариством з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за ним.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді С. Г. Копаничук

В. П. Рибчинський