ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року

м. Харків

справа № 643/10791/24

провадження № 22-ц/818/2757/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Маміної О.В., Мальованого Ю.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Крячка Олега Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2025 року в складі судді Тимош О. М.,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення до ОСОБА_2 на користь позивачки додаткові витрат на її утримання в сумі 35 010,19 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дитиною ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Шлюб між батьками було укладено 24.10.2008 та розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03.09.2019, яке набрало законної сили 03.10.2019. Після розірвання шлюбу позивач ОСОБА_1 залишилась проживати разом з матір`ю і проживає разом з нею на теперішній час, перебуваючи на її повному утриманні. Відповідач майже не приймає участі в утриманні дитини, надає кошти епізодично та в безумовно недостатній кількості. Сторона позивача за останні роки понесла додаткові витрати щодо оплати за лікування зубів дитини (установка та періодичне регулювання брекетів), оплата за заняття в танцювальному клубі та витрати на виїзд за кордон для участі в конкурсі, оплата за заняття англійською мовою, які в розумінні ст. 185 СК України є додатковими витратами. А саме, на підставі договору на ортодонтичні послуги із ФОП ОСОБА_5 від 06.11.2023 було встановлено брекет-системи металеві на верхню та нижню щелепи та оплачено спостереження за ходом ортодонтичного лікування та повне обслуговування. Згідно з договором за установку та коригування брекетів сплачено 18 450,00 грн. В 2020 році з відповідачем узгоджувались підготовчі роботи для постановки в наступному брекетів, а саме установка дитині пластин та кап для роздвигу і збільшення щелеп, з чим відповідач погоджувався. Крім того, позивач протягом останніх років (щонайменше з 2018 року) займалась танцями в танцювальному клубі Анжеліка (м. Харків пр. Тракторобудівників 103-Г), керівником якого є Волга А. В. Позивач ОСОБА_1 у 2021 році виїжджала із клубом «Анжеліка» за кордон для участі в танцювальному конкурсі, має відповідні призи. За період навчань у танцювальному клубі сторона позивача понесла витрати у сумі 17 280,00 грн. Кошти перераховувались на картку керівника танцювального клубу ОСОБА_6 , в т.ч. були перераховані кошти на поїздку на танцювальний конкурс в Болгарію у загальній сумі 7060,00грн.

Позивач протягом останніх років навчалась англійській мові в клубі «Happy Street», керівником якого є ФОП ОСОБА_7 . За період навчання сторона позивача понесла витрати у загальній сумі 34 290,38 грн. Кошти перераховувались на картку керівника клубу ОСОБА_7 у загальній сумі 8435,00 грн, а також на картку репетитора ОСОБА_8 у загальній сумі 25 855,38 грн. Загальний розмір додаткових витрат, що відповідають критеріям ст.185 СК України та були понесені на дитину протягом 2020 року 2024 року, складає 70 020,38 грн. Оплату додаткових витрат проводила мати ОСОБА_4 . Половину з цих додаткових витрат має сплатити відповідач як батько дитини, а саме 35 010,19 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2025 року в задоволенні позову про стягнення додаткових витрат відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що аліменти на утримання дитини та додаткові витрати на дитину не є тотожними поняттями. Позивачем надані докази на підтвердження того, що додаткові витрати на її утримання вже понесені ОСОБА_9 , тому саме вона є особою, яка має право на подання такого позову. Тому, встановивши, що позивач не довела наявності у неї порушеного права (інтересу), суд відмовив їй у задоволенні позову.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та ухвалив рішення, що не відповідає дійсним обставинам у справі та вимогам закону. Висновок суду про те, що позивач не надав доказів на порушення свого права належним чином не обґрунтовані. Щоб зробити такий висновок суд повинен був зробити однозначний висновок про те, що заявлені до стягнення витрати у заявленому у позові розмірі є саме додатковими витратами, проте суд такого висновку не зробив.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Посилається на те, що суд дійшов обґрунтованого висновку, що неповнолітня дитина відповідно до вимог СК України не має право на позов у спірних правовідносинах. Крім цього матеріали справи не містять належних доказів понесення заявлених додаткових витрат та потребу дитини у зазначених витратах.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає в повній мірі.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що батьками позивачки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 09.06.2010 Московським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції (а.с.68).

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03.09.2019. Рішення набрало законної сили 03.10.2019 (а.с.66-67).

Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб ОСОБА_1 зареєстрована разом з матір`ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.64).

Відповідно до договору на ортодонтичні послуги від 06.11.2023 ФОП ОСОБА_5 ОСОБА_1 встановлено брекет-система (а.с.69), сплачено 7600,00 грн (доказів сплати не надано) та 6900,00 грн, що підтверджується квитанцією від 28.03.2024 (а.с.70).

Відповідно до квитанції про сплату коштів у сумі 2500,00 грн та 1450,00 грн ОСОБА_4 сплачено грошові кошти за корегування брекетів (а.с.71,72).

В матеріалах справи містяться квитанції про оплату ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 грошових коштів матір`ю позивача ОСОБА_4 (а.с.29-58).

Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_7 зареєстрована як фізична особа-підприємець з видом економічної діяльності: допоміжна діяльності у сфері освіти (а.с.78-79).

Відповідно до форми ОК-7 виданої Пенсійним фондом України ОСОБА_4 отримувала дохід з 2011 року до лютого 2022 року, з березня 2022 року по грудень 2024 року доходи відсутні (а.с.59-61).

Матеріали справи містять квитанції про сплату відповідачем ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_4 аліментів за період з серпня 2019 року по січень 2022 року (а.с.132-142).

Як убачається з листа ОСОБА_1 з 03.01.2023 зарахована та відвідує Школу сера Грема Бальфура (а.с.191-194).

Матеріали справи містять скріншот переписки в месенджерах між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 щодо узгодження встановлення пластин дочці ОСОБА_10 за 13 серпня 2020 року (а.с.13-15).

Крім того, матеріали справи містять скріншоти публікацій (а.с.16-28).

З наданих суду доказів вбачається, що додаткові витрати були понесені матір`ю позивача ОСОБА_4 , саме вона зазначена платником у всіх платіжних документах.

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» та ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, за рішенням суду відповідно до ст. 181 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з хворобою дитини. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Зазначений висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1489цс17.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.

Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача.

Не підлягає судовому захисту також і похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (постраждалого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього. Такий захист за участі позивача можливий лише за умови здійснення ним процесуального представництва постраждалого, у цьому разі, боржника. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц, у постанові Верховного Суду від 26.05.2022 зі справи № 1-23-32/135-08-4825.

Водночас Верховний Суд зазначає, що встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).

Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, пункт 7.17), від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19, пункт 8.9).

Судом встановлено, що витрати на які посилається позивачка в якості додаткових витрат на її лікування та розвиток її здібностей дитини були понесені її матір`ю ОСОБА_4 , тому саме останній належить право вимоги про стягнення половини понесених витрат з батька дитини. У позивача не виникло право на отримання грошових коштів, понесених її матір`ю, як додаткові витрати на дитину.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин, вірно проаналізував норми закону, що їх регулюють та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Крячка Олега Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2025 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 26.06.2025

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Ю.М. Мальований