Провадження № 22-ц/812/735/25
Провадження № 22-ц/812/806/25
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 липня 2025 року м. Миколаїв

справа № 484/5306/24

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Первомайської окружної прокуратури Миколаївської області в інтересах Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом визнання незаконним та скасування наказу та повернення земельної ділянки, за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області та апеляційною скаргою ОСОБА_1 , на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 07 березня 2025 року під головуванням судді Максютенко О.А., повне судове рішення складено цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року Первомайська окружна прокуратура Миколаївської області в інтересах Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області звернулася до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, шляхом визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області та повернення земельної ділянки.

В обґрунтування позову прокурор посилався на те, що Первомайською окружною прокуратурою за наслідками проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні за №0000015 виявлено порушення інтересів держави при розпорядженні землями водного фонду на території Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. Встановлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 17 березня 2017 року № 14-2449/14-17-СГ затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 (після одруження - ОСОБА_3 ) для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0634 площею 1,5 га, розташовану в межах території Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 13 квітня 2017 року внесено відповідний запис за №20057824. Як вказав прокурор, винесення Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області вищевказаного наказу відбулось із порушенням вимог земельного та водного законодавства.

Так, згідно даних Національної кадастрової системи Державного земельного кадастру із застосуванням шарів «Гідрографія», «Умовна прибережна захисна смуга», та за інформацією Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області від 02 листопада 2023 року № 2391/10 земельна ділянка з кадастровим номером :05:000:0634 накладається на прибережну захисну смугу річки Синюха, яка відповідно до ст. 79 Водного кодексу України відноситься до середніх річок загальнодержавного значення, та ширину прибережної захисної смуги якої визначено у розмірі не менше 50 м.

Проведеним в межах кримінального провадження № 0000015 оглядом місця події земельних ділянок, в тому числі землі з кадастровим номером :05:000:0634, із залученням спеціаліста-геодезиста встановлено, що спірна земельна ділянка повністю накладається на прибережну захисну смугу р. Синюха. Спірна ділянка в місцях накладення на прибережну захисну смугу має болотисту місцевість. Також, в ході огляду місця події встановлено, що крутизна схилу водного об`єкту вздовж земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0634 складає 11° 7' 56'' (19,4 %).

Прокурор вказує, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:000:0634 не могла бути передана у приватну власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства через законодавчо визначену заборону передачі земель водного фонду у власність громадян. Крім того, відведення у приватну власність земельної ділянки за рахунок земель водного фонду супроводжувалось фактичною незаконною зміною цільового призначення цієї ділянки всупереч вимогам ч. ч. 1, 2 ст. 20, ст. 122 Земельного кодексу України.

Також звертав увагу, що на час прийняття оспорюваного наказу законодавцем було розмежовано повноваження органів державної влади з питань розпорядження земельними ділянками державної форми власності, при цьому Головному управлінню Держгеокадастру у Миколаївській області належали повноваження із розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення, а до компетенції облдержадміністрацій належали функції із передачі у власність та користування інших державних земель, зокрема земель водного фонду. Враховуючи, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:000:0634 відноситься до земель водного фонду, знаходиться в межах прибережної захисної смуги водного об`єкту за межами населеного пункту, то право розпоряджатися нею на момент передачі її у приватну власність за приписами ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України належало до компетенції Миколаївської обласної державної адміністрації. Таким чином, Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області в односторонньому та позасудовому порядку, з перевищенням наданих законом повноважень, незаконно вилучено поза волею належного розпорядника держави в особі Миколаївської облдержадміністрації (на час прийняття наказу) земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0634 - із земель водного фонду та передано її у приватну власність ОСОБА_1 .

За такого прокурор вказував, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 17 березня 2017 року №14-2449/14-17-СГ прийнятий всупереч вимогам Земельного та Водного кодексів України, порушує інтереси держави, у зв`язку з чим на підставі ст. ст. 16, 21 ЦК України, ст. ст. 152, 155 Земельного кодексу України, підлягає визнанню судом незаконним та скасуванню.

Прокурор також зазначав, що ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки водного фонду так як могла і повинна була розуміти, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:000:0634 належить до земель водного фонду, і її отримання у власність та в подальшому у користування для ведення сільськогосподарської діяльності є неможливим в силу імперативних вимог законодавства України. ОСОБА_1 усвідомлювала ризики набуття землі водного фонду, що накладається на прибережну захисну смугу річки, в приватну власність, а тому мала можливість відмовитись від її набуття (придбання).

Прокурор зауважив, що Синюхино-Брідською сільською радою за наявного порушення інтересів держави, жодних заходів щодо визнання незаконним та скасування наказу, повернення земельної ділянки у комунальну власність не вживалося, що стало підставою звернення прокурора до суду.

Посилаючись на викладене, прокурор просив усунути перешкоди Синюхино-Брідській сільській територіальній громаді у користуванні та розпорядженні землею водного фонду, шляхом визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 17 березня 2017 року № 14-2449/14-17-СГ про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 1,5 га з кадастровим номером :05:000:0634, розташованої в межах території Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, на підставі якого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.04.2017 зареєстровано відповідне право приватної власності (запис № 20057824) та усунути перешкоди Синюхино-Брідській сільській територіальній громаді у користуванні та розпорядженні землею водного фонду, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути на користь Синюхино-Брідської сільської територіальної громади зазначену земельну ділянку.

У відзиві на позовну заяву представник Головного управління Держгеокадастру у Миколаївської області Шкапенко Т.О. просила змінити їх процесуальний статус на третю особу та відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначала, що Головне управління Держгеокадастру у Миколаївської області є неналежним відповідачем у справі через те, що прокурор в особі держави Синюхино-Брідської сільської ради Миколаївської області посилається до держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївської області. На даний час, саме ОСОБА_1 є власником спірної земельної ділянки. Головне управління не має жодного інтересу у даній справі, оскільки не має жодних майнових прав на спірну земельну ділянку. Тому Головне управління не може набути статус відповідача у даній справі. Вважає, що оскарження Наказу від 17.03.2017 №14- 2449/14-17-СГ є неефективним способом захисту, оскільки він є розпорядчим актом індивідуальної дії, яке вже вичерпало свою дію в момент його виконання.

У відповіді на відзив прокурор зазначив, що викладені у відзиві на позовну заяву доводи є безпідставними. Відповідно до ч. 2 ст. 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Характер даного спору є таким, що відповідно до ч. 2 ст. 158 Земельного кодексу України може бути розглянутий та вирішений виключно судом, оскільки не лише стосується порушення законодавчо визначеної компетенції державних органів при розпорядженні землею водного фонду, а й свідчить про незаконну передачу її у власність ОСОБА_4 . Реалізація Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області права від імені держави відповідає її волі лише тоді, коли здійснюється на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і Законами України, як це визначено в ст. 19 Конституції України. Проте, підставою для подання прокурором позовної заяви стало прийняття Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області наказів з порушенням визначеної ч. ч. 4, 5 ст. 122 Земельного кодексу України. Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області видаючи накази про надання у власність відповідачу ОСОБА_4 земельної ділянки водного фонду під виглядом сільськогосподарських угідь, діяло з порушенням вимог земельного законодавства, не маючи повноважень щодо вилучення земель водного фонду, а отже не в інтересах держави. За такого, на думку прокурора, вимога про визнання незаконним спірного наказу та його скасування є ефективним способом захисту правомірного інтересу власника.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 березня 2025 року позов задоволено частково. Витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Синюхино-Брідської сільської територіальної громади земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0634 площею 1,5 га, розташовану в межах території Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. В задоволенні решти вимог позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Первомайської окружної прокуратури Миколаївської області витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211 грн 20 коп. та 605 грн 60 коп. судового збору за подання заяви про забезпечення позову, а всього стягнуто 1816 грн 80 коп. Стягнуто з Головного управління Держгеокадастру в Миколаївської області на користь Первомайської окружної прокуратури Миколаївської області витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211 грн 20 коп. та 605 грн 60 коп судового збору за подання заяви про забезпечення позову, а всього стягнуто 1816 грн 80 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна земельна ділянка розташована у межах прибережної захисної смуги р. Синюхи, а надання у приватну власність земельних ділянок прибережної захисної смуги не передбачено законодавством України. Тому відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області - з перевищенням владних повноважень незаконно вилучило поза волею належного розпорядника спірну земельну ділянку та передало у приватну власність, що є неправомірним. Також суд встановив, що вимога позову в частині визнання незаконним та скасування наказу відповідача про затвердження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 є неефективними способом захисту, оскільки відновлення порушених прав забезпечується витребуванням земельної ділянки.

В апеляційній скарзі Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області просить скасувати рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 березня 2025 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат та ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким стягнути витрати по сплаті судового збору за подання позову та заяви про забезпечення позову з ОСОБА_1 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначало, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд мав забезпечити дотримання вимог ч. 3 ст. 141 ЦПК України. Так, мотивувальна частина оскаржуваного рішення містить посилання на усталену судову практику, яка має застосовуватися судами під час вирішення подібних спірних правовідносин, що свідчить, що прокурор мав можливість ознайомитися із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у подібних спорах за участю Держгеокадастру та врахувати їх під час подання позову, а також обрати саме такий спосіб захисту, який би згідно ст. 2,5 ЦПК України забезпечив ефективний захист інтересів держави, однак прокурор цього не вчинив. Як зазначає апелянт, безпідставне заявлення прокурором у справі надмірної кількості позовних вимог та, відповідно, понесення витрат на сплату судового збору, не повинно покладати на Головне управління Держгеокадастру тягар відповідальності за настання ризиків, які настали від недбалості прокурора у справі. Також апелянт вважає, що не має нести судові витрати за подання прокурором заяви про забезпечення позову. Так, Головне управління Держгеокадастру не було і не могло бути тим суб`єктом, дії якого могли б істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апелянт вказує, що судом в якості доказу накладення спірної земельної ділянки на прибережну захисну смугу р. Синюхи враховано дані листа №2391/10 від 02.11.2023 року Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області, однак у даному листі зазначено, що земельна ділянка лише частково накладається на визначену в законодавстві прибережну смугу р. Синюхи шириною не менше 50 м. З доданих до вказаного листа викопіювань з даних Державного водного кадастру не можливо визначити площу та місця накладення спірної земельної ділянки на прибережну захисну смугу у зв`язку з їх малою інформативністю. Крім того в якості доказу судом враховано матеріали слідчої дії, а саме: огляду місця події від 20.08.2024 року, проведеного з залученням спеціаліста-геодезіста в рамках кримінального провадження № 0000015 за ч. 1 ст. 358 КК України, де спеціалістом встановлено що земельна ділянка повністю накладається на прибережну захисну смугу. Однак, на думку ОСОБА_1 , судом передчасно зроблено висновок щодо достовірності та достатності вказаного доказу, не надавши йому належної правової оцінки, оскільки, в порушення вимог ч. 3 ст. 223 КПК України слідчим не вжито належних заходів для забезпечення присутності під час проведення слідчої дії осіб, чиї права та законні інтереси можуть бути обмежені або порушені. Для проведення огляду місця події не викликались ні власник земельної ділянки, ні представник Синюхино-Брідської сільської ради, ні представник Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області. Суд не перевірив дійсність кваліфікації та повноважень цього спеціаліста, а також дійсність сертифікату вимірювального приладу - приймач Б680Р. В протоколі огляду місця події від 20.08.2024 зазначено, що визначена спеціалістом-геодезистом охоронна зона «має болотисту місцевість», що не відповідає дійсності та суперечить висновкам самого спеціаліста, який зазначає про крутизну схилу водного об`єкту вздовж спірної земельної ділянки, оскільки під нахилом вода не змогла б затримуватись та утворювати болотисту місцевість. Спеціалістом визначався кут нахилу окремої земельної ділянки, розташованої між дорогою та спірною земельною ділянкою, без зазначення її ширини, довжини, також кутів нахилу на самій земельній ділянці з кадастровим номером :05:000:0634 та на відрізку від дороги і до початку води. Охоронна зона спеціалістом визначена як «100 метрів від очерету», що суперечить вимогам ч.2 ст. 88 Водного кодексу України. Внутрішня межа водоохоронної зони збігається з мінімальним рівнем води у водному об`єкті. У протоколі не була відображено чи були заміри виготовлені з урахуванням норм п. 6, 7 «Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них». Вважає, що у зв`язку з відсутністю належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж водоохоронних зон та прибережних смуг для підтвердження факту перебування земельної ділянки в межах прибережної смуги необхідні знання у сфері іншій ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Проте відповідна експертиза у даній не призначалася, а на підставі наявних доказів неможливо в повній мірі дійти висновку про повне чи часткове перебування земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 - Первомайська окружна прокуратура Миколаївської області вказує про безпідставність тверджень ОСОБА_1 про недостовірність та недостатність долучених до позову доказів на підтвердження факту накладення спірної земельної ділянки на прибережну захисну смугу. Так, у викопіюванні з Національної кадастрової системи Державного земельного кадастру та інформації Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області від 02.11.2023 № 2391/10, відповідно до яких має місце часткове накладення спірної земельної ділянки на прибережну захисну смугу, вказані орієнтовні межі прибережної захисної смуги річки Синюха, виходячи з встановленого законом розміру. Розмір прибережної захисної смуги з врахуванням крутизни схилу враховано при проведенні огляду місця події від 29.04.2024. У ході огляду місця події, в тому числі спірної землі, який проведено із залученням спеціаліста-геодезиста, встановлено, що крутизна схилу вздовж водного об`єкту вздовж земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0634 складає 11° 7' 56'' (19,4 %). З врахуванням проведених спеціалістом вимірів встановлено, що ширина прибережної захисної смуги подвоюється та становить 100 метрів, тому спірна земельна ділянка повністю накладається на прибережну захисну смугу. Аналогічна інформація про наявні обмеження у використанні зазначеної земельної ділянки у вигляді прибережної захисної смуги міститься і у поземельній книзі на спірну земельну ділянку та в інформації Державного земельного кадастру, копії яких долучено до позову та досліджено судом. У вказаних документах вказано, що площа, на яку поширюються обмеження у вигляді прибережної захисної смуги, становить 1,5 га, тобто включає всю земельну ділянку повністю. З приводу того, що судом не було перевірено кваліфікацію спеціаліста та дійсність сертифікату вимірювального приладу зазначає, що при проведенні огляду місця події 20.08.2024 слідчим було перевірено кваліфікацію спеціаліста та дійсність сертифікату вимірювального приладу, про що вказано у відповідному протоколі огляду. Крім того, на офіційному вебсайті Держгеокадастру оприлюднено Державний реєстр сертифікованих інженерів-землевпорядників, відповідно до якого інженер-землевпорядник ОСОБА_5 отримав кваліфікаційний сертифікат 13.02.2013 № 002425 та вказаний сертифікат на даний час є дійсним. Отже, інформація про наявність у ОСОБА_5 відповідного сертифікату є загальновідомою та не потребує доказування шляхом надання документів. Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що кут нахилу та відстань від урізу води визначені спеціалістом невірно, однак не надала жодних доказів на підтвердження своїх доводів. Первомайська окружна прокуратура вважає, що у них не було необхідності заявляти клопотання про призначення експертизи з метою встановлення факту перебування спірної земельної ділянки у межах прибережної захисної смуги, так як прокурором на підтвердження факту входження спірної земельної ділянки в межі прибережної захисної смуги річки Синюха надано належні та допустимі докази, натомість ОСОБА_1 у ході розгляду справи судом першої інстанції не надано жодного доказу на спростування зазначених доводів та клопотання про призначення експертизи у ході судового розгляду не заявлялось. Враховуючи викладене Первомайська окружна прокуратура вказує, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1 та скасування рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 березня 2025 року.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції прокурор Миколаївської окружної прокуратури Волкожа С.В. просила відмовити у задоволенні апеляційних скарг.

Інші учасники справи в судове засідання вдруге не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені, що підтверджується довідками про доставку електронного листа та Реєстром підтверджень про отримання документів з «Електронного суду» учасниками справи (т. 2 а.с. 31, 32). Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Від Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Головного управління Держгеокадастру підлягає задоволенню, тоді як апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає із таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема землі водного фонду.

Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України.

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 17.03.2017 № 14-2449/14-17-СГ затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 (після одруження змінила прізвище на ОСОБА_3 ) для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0634 площею 1,5 га, розташовану в межах території Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 13.04.2017 внесено відповідний запис за № 20057824 (т. 1 а.с. 13, 14).

Відповідно до Національної кадастрової системи Державного земельного кадастру із застосуванням шарів «Гідрографія», «Умовна прибережна захисна смуга» земельна ділянка з кадастровим номером :05:000:0634 накладається на прибережну захисну смугу річки Синюха (т. 1 а.с. 24).

З інформації Державного земельного кадастру та поземельної книги на спірну земельну ділянку вбачаються наявні обмеження у використанні вказаної земельної ділянки у вигляді прибережної захисної смуги (т. 1 а.с. 15-23, 25).

За інформацією Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області від 02.11.2023 № 2391/10 земельна ділянка з кадастровим номером :05:000:0634 накладається на прибережну захисну смугу річки Синюха шириною не менше 50 метрів, що підтверджується викопіюваннями з даних Державного водного кадастру (т. 1 а.с. 26-29).

Факт накладення спірної земельної ділянки на прибережну смугу також підтверджується протоколом огляду місця події, проведеного в межах кримінального провадження № 0000015, розпочатого 29.04.2024 за ч. 1 ст. 358 КК України з залученням спеціаліста-сертифікованого інженера-геодезиста ОСОБА_5 , з якого вбачається, що спірна земельна ділянка повністю накладається на прибережну захисну смугу р. Синюха. Також, в ході огляду місця події встановлено, що крутизна схилу водного об`єкту вздовж земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0634 складає 11° 7' 56'' (19,4 %). Згідно плану горизонтальної зйомки, складеного за результатами огляду, земельна ділянка з кадастровим номером :05:000:0634 повністю накладається на прибережну захисну смугу річки Синюха (т. 1 а.с. 32-35).

Суд першої інстанції повно та всебічно, відповідно до положень статті 89 ЦПК України оцінив зібрані у справі докази та дійшов вірного висновку про доведеність позивачем належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факту знаходження спірної земельної ділянки у межах прибережної захисної смуги р. Синюха.

Не заслуговують на увагу посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки обставинам, встановленим під час огляду місця події від 20.08.2024 року, проведеного в рамках кримінального провадження № 0000015 за ч. 1 ст. 358 КК України, щодо достовірності та достатності вказаного доказу.

Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частини перша та друга статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень (див. постанову Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 461/3675/17, постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18). Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України, частина перша статті 81 ЦПК України).

Наданий прокурором на підтвердження факту накладення спірної земельної ділянки на прибережну захисну смугу протокол огляду місця події, із залученням спеціаліста-сертифікованого інженера-геодезиста ОСОБА_5 , стосується предмета доказування, а встановлені ним обставини не суперечать іншим зібраним у справі доказам: інформації Державного земельного кадастру та поземельної книги на спірну земельну ділянку, відомостям Національної кадастрової системи Державного земельного кадастру та викопіюваннями з даних Державного водного кадастру, а також інформації Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області.

До того ж допитаний судом апеляційної інстанції в якості спеціаліста ОСОБА_5 , що має діючі кваліфікаційні сертифікати інженера землевпорядника від 13.02.2013 року та інженера-геодезиста від 09.08.2019 року (т. 2 а.с. 43,44), про що на офіційному вебсайті Держгеокадастру у Державний реєстр сертифікованих інженерів-землевпорядників міститься відповідна інформація (т. 2 а.с.45), підтвердив, що за результатами проведеного ним вимірювання та складеного плану горизонтальної зйомки було встановлено, що крутизна схилу водного об`єкту вздовж земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0634 складає 11° 7' 56'' (19,4 %) та ця ділянка повністю накладається на прибережну захисну смугу р. Синюха.

Жодних доказів на спростування вказаних обставин ОСОБА_1 не було надано. Клопотань про проведення експертизи ОСОБА_1 не заявляла ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції.

Отже не можна вважати обґрунтованими доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції щодо доведеності факту накладення спірної земельної ділянки на прибережну смугу.

За таких обставин, встановивши належність спірної земельної ділянки до земель водного фонду, суд першої інстанції вірно виходив з того, що ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області при затвердженні технічної документації з землеустрою та надання земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0634 площею 1.5 га у власність ОСОБА_6 призвели до незаконного вилучення земельної ділянки водного фонду держави та зміну цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення, а також передання земельної ділянки із державної у приватну власність.

Також суд вірно врахував, що на момент прийняття наказу про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0634 за приписами ч.5 ст.122 ЗК України (чинної на час прийняття рішення), власником та органом, уповноваженим розпоряджатися земельними ділянками водного фонду державної власності на території Миколаївської області, була Миколаївська облдержадміністрація. Тому, ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області з перевищенням владних повноважень незаконно вилучило поза волею належного розпорядника спірну земельну ділянку та передало у приватну власність, що є неправомірним.

Встановивши, що право власності держави щодо спірної земельної ділянки було порушено незаконними наказом відповідача ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, виданими з порушенням законодавства. та незаконною реєстрацією права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимога прокурора позову в частині визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 17.03.2017 № 14-2449/14-17-СГ про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0634, на підставі якого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.04.2017 зареєстровано відповідне право приватної власності (запис № 20057824), - є неефективними способом захисту, оскільки відновлення порушених прав забезпечується витребуванням земельної ділянки.

Апеляційні скарги не містять доводів щодо неправильності такого висновку суду.

Також суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що 27 травня 2021 року набрав чинності Закон України №1423-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відноси» відповідно до положень якого на даний час спірна земельна ділянка повинна перебувати у постійному користування Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, а тому її перебування у власності ОСОБА_1 порушує права позивача.

Усунення перешкод Синюхино-Брідській територіальній громаді у здійсненні нею права користування спірною земельною ділянкою переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки, яка належить до земель водного фонду, а саме до прибережної захисної смуги р. Синюха.

Суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки до комунальної власності спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю, у збереженні прибережних захисних смуг, недопущенні зміни цільового призначення земель водного фонду, земель рекреаційного призначення.

З огляду на викладене загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес відповідачки у збереженні земельної ділянки у її власності.

Разом із тим, задовольняючи частково позов та ухвалюючи рішення про витребування в ОСОБА_1 спірної земельної ділянки на користь держави в особі Синюхино-Брідської сільської територіальної громади, суд першої інстанції вважав, що виходячи з мети та обґрунтування позову, заявлену прокурором вимогу про зобов`язання ОСОБА_1 повернути спірну земельну ділянку власнику слід розуміти як вимогу про витребування цієї ділянки з володіння ОСОБА_1 на користь власника, оскільки саме такий спосіб захисту порушеного права власника є ефективним.

Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц зазначила, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц).

Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, а також пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Отже, належним способом захисту порушеного права власника земельної ділянки водного фонду є саме позовна вимого про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном шляхом повернення її власнику і саме така позовна вимога була заявлена прокурором у позові.

Проте суд першої інстанції не в повній мірі врахував вищевикладене, в порушення встановленого статтею 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства вийшов за межи позовних вимог та ухвалив рішення про витребування в ОСОБА_1 спірної земельної.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), висновки якої враховував суд першої інстанції, стосується інших правовідносин порушення прав власника земельної ділянки лісового фонду, тоді як у справі, яка переглядається, предметом спору є захист прав власника земельної ділянки водного фонду.

Положеннями частини четвертої статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржуване рішення в частині вирішення позовних вимог про повернення земельної ділянки підлягає зміні, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути Синюхино-Брідській сільській територіальній громаді земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0634 площею 1,5 га, розташовану в межах території Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

Щодо апеляційної скарги Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, то колегія суддів вважає слушними її доводи про відсутність передбачених законом підстав для стягнення з них відшкодування судового збору, сплаченого прокуратурою за розгляд справи у суді першої інстанції.

Так, частиною першої статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог, заявлених до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, а тому з огляду на вищевикладені приписи закону відсутні підстави для покладення на такого відповідача обов`язку з відшкодування витрат позивача на сплату судового збору.

Отже, апеляційна скарга Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення в частині стягнення з даного апелянта на користь Первомайської окружної прокуратури Миколаївської області витрат по сплаті судового збору в загальному розмірі 1816 грн 80 коп. підлягає скасуванню.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 376, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 березня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про повернення земельної ділянки - змінити.

Зобов`язати ОСОБА_1 повернути Синюхино-Брідській сільській територіальній громаді земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0634 площею 1,5 га, розташовану в межах території Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

Рішення в частині стягнення з Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області на користь Первомайської окружної прокуратури Миколаївської області витрат по сплаті судового збору в загальному розмірі 1816 грн 80 коп. скасувати.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку, передбаченому ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 15 липня 2025 року.