Справа №:755/6559/25
Провадження №: 4-с/755/68/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" липня 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Лазоришин А.В.,

представника скаржника - Самчук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на рішення та бездіяльність головного державного виконавця Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гойда Олексія Юрійовича і зобов`язання Південного міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити дії, боржник - ОСОБА_2 , -

у с т а н о в и в :

18.04.2025 року скаржник звернувся до суду зі скаргою на рішення та бездіяльність державної виконавчої служби і зобов`язання вчинити дії, у якій просить: визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гойди Олексія Юрійовича про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 11 квітня 2025 року; визнати неправомірною бездіяльність Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо нездійснення заходів примусового виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року у справі №755/11386/21; зобов`язати Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року у справі №755/11386/21 про контакт дитини з батьком.

Вимоги скарги мотивовано тим, що Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 травня 2024 року у справі № 755/11386/21, визначено наступний спосіб участі батька ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом: спілкування з дитиною щосереди з 15.00 до 18.00 та щосуботи з 11.00 до 18.00 без присутності матері дитини ОСОБА_2 ; спілкування з дитиною для її привітання у день народження дитини, Новій рік та Різдво щорічно; необмеженого спілкування з дитиною засобами телефонного, електронного та поштового зв`язку з урахуванням розпорядку дня дитини для нічного відпочинку та зайнятості. 24 жовтня 2023 року державним виконавцем

відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа №755/11386/21 виданого 21.09.2023 Дніпровським районним судом м. Києва про: зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте, навіть після відкриття виконавчого провадження, боржниця продовжує ігнорувати рішення суду та чинить перешкоди скаржнику у спілкуванні з рідною донькою, що порушує не лише права стягувача, як батька, а й суперечить інтересам дитини. Рішення суду, яке набрало законної сили, не виконується особою, на яку судом покладено обов`язок не чинити перешкоди у спілкуванні батька з дитиною. Боржниця перешкоджає стягувачу реалізувати можливість спілкування з дитиною засобами телефонного та відео-зв`язку. Стягувач неодноразово звертався до боржниці з проханням надати номер телефону доньки, повідомити її місцезнаходження, а також надати графік її занять. Втім жодної відповіді на свої звернення не отримав. Стягувач був позбавлений можливості спілкуватися з донькою для її привітання з приводу дня народження, оскільки його номер телефону заблокований боржницею. Наразі спосіб дистанційного спілкування (засобами телефонного та відео-зв`язку) з донькою є єдино можливим, оскільки стягувач проходить військову службу. Рішення суду є обов`язковим для боржниці, однак вона рішення не виконує. Орган виконавчої служби не сприяв виконанню судового рішення, не вживав всіх необхідних заходів для своєчасного та належного виконання рішення суду. Після великої кількості звернень стягувача та його представника в письмовій та усній формах до органу виконавчої служби, та подання 16.12.2024 року скарги на бездіяльність державного виконавця, 21.02.2025 року державний виконавець прийняв постанову про залучення представників органу опіки і піклування для участі у проведенні виконавчих дій та зробив виклик боржника на 25.02.2025 року, для перевірки виконання вище вказаного виконавчого документа. 25 лютого 2025 року державним виконавцем було складено Акт, яким встановлено, що «в ході проведення виконавчих дій рішення суду не виконано, дитина відмовляє у спілкуванні, із 17.02.2025 телефон стягувача по сьогодні був заблокований. Орган опіки і піклування не з`явилися». 26 лютого 2025 року державним виконавцем прийнято постанову про накладення штрафу на боржницю за не виконання вимог виконавчого документа. 06 березня 2025 року державний виконавець зробив виклик боржника на 11.03.2025 року, для перевірки виконання вище вказаного виконавчого документа. Однак, боржниця залишила виклик без реагування. 11 березня 2025 року державним виконавцем було складено Акт, яким встановлено: «В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем 06.03.2025 року направлено виклик боржникові на 11.03.2025 на 14:00 год. для перевірки виконання рішення суду, боржник не з`явився. В ході телефонної розмови стягувач підтвердив, що рішення суду не виконане. На підставі вище викладеного рішення суду не виконане.» 12 березня 2025 року державним виконавцем прийнято ще одну постанову про накладення штрафу на боржницю, зобов`язано боржника виконати рішення протягом десяти робочих днів та попередив про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення. Проте, побачень з дитиною так і не відбулося. Державний виконавець не вчинив жодних дій для забезпечення реалізації способів участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, встановлених судовим рішенням. Після цього жодних дій у рамках виконавчого провадження не вчинялося. Боржник продовжує ухилятися від виконання судового рішення, а орган виконавчої служби бездіяти. 16 квітня 2025 року стягувачу стало відомо, що 11 квітня 2025 року державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1, згідно якої встановлено: «в ході проведення виконавчих дій, вимоги виконавчого документа боржником не виконано, що підтверджується актами державного виконавця та направленням до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення. Припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення». Таке рішення скаржник вважає незаконним, а бездіяльність виконавчої служби вважає протиправною. Сторона скаржника вказує, що у даному випадку порушені вимоги Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 року та положення ст.ст. 63, 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». Норми чинного законодавства не передбачають закінчення виконавчого провадження про визначення способів участі батька у вихованні дитини у випадку ухилення боржника від виконання судового рішення. Закінчення виконавчого провадження можливе лише за умови фактичного виконання рішення суду, що у даному випадку не має місця. Державним виконавцем не вживалося належних, необхідних та достатніх заходів для виконання судового рішення. Однак жодні примусові заходи не були застосовані. Державний виконавець мав право накладати штрафи та вносити подання про притягнення до кримінальної відповідальності у зв`язку з невиконанням рішення суду, звертатися з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносити постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону), вживати інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом, але з невідомих причин не скористався цими повноваженнями.

Державний виконавець мав право вносити подання про притягнення до кримінальної відповідальності у зв`язку з невиконанням рішення суду, але не скористався цими повноваженнями. Державний виконавець не вчинив всіх, передбачених законодавством заходів щодо примусового виконання рішення суду, не залучив спеціаліста для участі у виконавчому провадженні, а саме, дитячого психолога з метою встановлення контакту між батьком та донькою, яка постійно перебуває під впливом матері, а також того, чи поведінка дитини є наслідком психологічних, психічних, фізичних чи будь-яких інших обставин, дій чи фактів, які створює боржник, що перешкоджають батьку брати участь у вихованні доньки. Залучення органу опіки та піклування для участі у проведенні виконавчих дій носить формальний характер, оскільки відсутні будь-які докази повідомлення органу опіки і піклування про їх залучення, відсутній висновок органу опіки і піклування, будь-яка інформація про їх реальне залучення та проведені дії. Під час здійснення виконавчого провадження вжиті державними виконавцями заходи по суті зводилися лише до повідомлення про неуспішні спроби провести побачення та відмову дитини бачитися з батьком. З викладеного вбачається невжиття державним виконавцем всіх визначених спеціальним законом заходів щодо виконання судового рішення про усунення перешкод для участі у вихованні дитини. Державний виконавець не вжив достатніх заходів щодо активної співпраці з представниками органу опіки та піклування, залучення їх до роботи з дитиною та тим із батьків, з яким дитина проживає, з метою налагодження стосунків та усунення ознак відчуження одного з батьків. Закон передбачає закінчення виконавчого провадження після направлення до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, у разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника. Однак, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року у справі № 755/11386/21 допускає виконання без участі боржника в частині визначення способу участі батька у вихованні дитини, яким визначено наступний спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні малолітньої доньки шляхом: спілкування з дитиною щосереди з 15.00 до 18.00 та щосуботи з 11.00 до 18.00 без присутності матері дитини; спілкування з дитиною для її привітання у день народження дитини, Новій рік та Різдво щорічно; необмеженого спілкування з дитиною засобами телефонного, електронного та поштового зв`язку з урахуванням розпорядку дня дитини для нічного відпочинку та зайнятості. Відтак, постанова про закінчення виконавчого провадження є неправомірною, як і бездіяльність державного виконавця, яка полягає у невжитті належних та необхідних заходів, спрямованих на виконання рішення суду. Матеріали виконавчого провадження не містять доказів того, що державним виконавцем встановлено місце проживання, місце навчання дитини, щоденний графік дитини, з`ясування засобів зв`язку з дитиною, не здійснено виходів за місцем проживання дитини з метою забезпечення спілкування батька без присутності матері. Накладення штрафів та внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання. За наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження рішення суду не лише залишилось невиконаним, а й не буде виконаним у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження. Встановлення судом самого лише факту непромірної бездіяльності державного виконавця не є достатнім заходом здійснення судового контролю за виконанням судового рішення. З матеріалів справи вбачається, що для проведення виконавчих дій з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, органи державної влади (в тому числі і Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса)) не ініціювали механізми заохочення співпраці батьків, а також не вжили заходів щодо розробки комплексної стратегії виконання судового рішення, у тому числі з метою цільової підтримки дитини, яка, вочевидь, проявляла ознаки відчуження одного з батьків. Оскільки для проведення виконавчих дій, з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача та виконання рішення суду про спілкування (контакт) батька з дитиною Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції активно не долучалось, доречних програм чи інших релевантних заходів не вживало, вимоги заявника в частині зобов`язання Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити дії щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання судового рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року у справі № 755/11386/21 про контакт дитини з батьком, є обґрунтованими.

Ухвалою суду від 28.04.2025 року відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

Ухвалою суду від 03.06.2025 року витребувано від державної виконавчої служби копію матеріалів виконавчого провадження НОМЕР_1.

Протокольною ухвалою суду від 03.07.2025 року відмовлено у задоволенні клопотань боржниці про зупинення провадження та відкладення розгляду справи.

02.06.2025 року до суду надійшли письмові пояснення Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), у яких представник вказує, що викладені у скарзі обставини виконавчою службою не визнаються. На виконанні у Відділі перебувало виконавче провадження НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа №755/11386/21 виданого 21.09.2023 Дніпровським районним судом м. Києва про: Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Виконавче провадження відкрито постановою від 24.10.2023 р., копії якої надіслані боржнику рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення. У вказаній постанові боржнику надано десятиденний строк для самостійного виконання рішень суду. Державним виконавцем встановлено, що боржник без поважних причин не виконав вищезазначене рішення суду, відповідно до вимог ст.ст. 63,75 Закону України "Про виконавче провадження", про що складений відповідний акт від 25.02.2025 р. Державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу та зобов`язано в строк до 11.03.2025 р. виконати резолютивну частину рішення суду. В подальшому, державним виконавцем встановлено, що боржник повторно без поважних причин не виконав вищезазначене рішення суду, відповідно до вимог ст.ст. 63, 75 Закону України "Про виконавче провадження", про що складений відповідний акт 12.03.2025 р. та винесено постанову про накладення штрафу у подвійному розмірі. 11.04.2025 р. державним виконавцем до органу досудового розслідування направлено повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення. 11.04.2025 р. державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Представник вказує, що порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення визначений статтею 63 Закону України "Про виконавче провадження". У виконавчому листі №755/11386/21 від 21.09.2023 вказано: "Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ", тобто вказано про заборону вчиняти певні дії або про утримання від їх вчинення. Боржнику за виконавчим провадженням зачитано резолютивну частину рішення та попереджено про відповідальність передбачену законом. Згідно АСВП на виконання до відділу не надходив та не перебуває виконавчий лист з

примусового виконання рішення №755/11386/21 в частині визначення способу участі батька у спілкуванні та вихованні малолітньої доньки, шляхом: спілкування з дитиною щосереди з 15.00 до 18.00 та щосуботи з 11.00 до 18.00 без присутності матері дитини; спілкування з дитиною для її привітання у день народження дитини, Новій рік та Різдво щорічно; необмеженого спілкування з дитиною засобами телефонного, електронного та поштового зв`язку з урахуванням розпорядку дня дитини для нічного відпочинку та зайнятості дитини у зв`язку з відвідуванням гуртків, секцій, навчанням тощо. За таких обставин представник відділу виконавчої служби вважає скаргу стягувача безпідставною та необґрунтованою, і просить відмовити у її задоволенні.

Представник скаржника в судовому засіданні підтримала вимоги скарги з підстав викладених у ній, просить скаргу задовольнити і додатково пояснила суду, що виконавче провадження закінчене неправомірно, адже не було вчинено усіх вичерпних заходів для виконання рішення суду. До місця проживання боржника виконавець не виходив, контактних даних дитини не встановив, не встановив де дитина навчається, не залучив психолога аби уникнути тиску матері на дитину і забезпечити підтримання психологічного зв`язку дитини з батьком. Державним виконавцем порушено вимоги ст. 64-1 ЗУ «Про виконавче провадження», підстав закінчувати виконавче провадження не було, оскільки в рішенні суду встановлені конкретні способи участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною. Реального виконання рішення суду не відбулось.

Інші учасники справи та/або їх представники в судове засідання не з`явились.

Суд, вислухавши пояснення представника скаржника, дослідивши матеріли справи, оцінивши докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, всебічно та об`єктивно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Статтею 447-1 ЦПК України передбачено, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Частиною 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно ст. 448 ЦПК України, скарга подається стороною виконавчого провадження до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Скарга подається в письмовій формі і підписується стороною виконавчого провадження, її представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

За змістом ст. 450 ЦПК України, скарга розглядається у двадцятиденний строк з дня прийняття її до розгляду у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду цей строк може бути продовжений не більше ніж на двадцять днів за вмотивованим клопотанням однієї зі сторін або з ініціативи суду. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Положеннями ст. 451 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2023 року у справі №755/11386/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28.05.2024 року, зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Визначений спосіб участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом: спілкування з дитиною щосереди з 15.00 до 18.00 та щосуботи з 11.00 до 18.00 без присутності матері дитини ОСОБА_2 ; спілкування з дитиною для її привітання у день народження дитини, Новій рік та Різдво щорічно; необмеженого спілкування з дитиною засобами телефонного, електронного та поштового зв`язку з урахуванням розпорядку дня дитини для нічного відпочинку та зайнятості дитини у зв`язку з відвідуванням гуртків, секцій, навчанням тощо. В іншій частині позову відмовлено.

21.09.2023 року Дніпровським районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист №755/11386/21 на виконання рішення суду від 12.07.2023 року наступного змісту: Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гойда О.Ю. від 24.10.2023 року відкрите виконавче провадження НОМЕР_1 на виконання виконавчого листа №755/11386/21 виданого 21.09.2023 року Дніпровським районним судом м. Києва про: Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зі змісту витребуваних судом матеріалів виконавчого провадження вбачається, що разом із заявою про примусове виконання рішення представником заявника, окрім виданого судом виконавчого листа, було подано копію рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2023 року у справі №755/11386/21, яким визначені конкретні способи участі батька у спілкуванні та вихованні малолітньої доньки.

Постановою державного виконавця від 09.01.2024 року зупинене виконавче провадження у зв`язку з надходженням ухвали Київського апеляційного суду про поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення.

Постановою державного виконавця від 30.07.2024 року поновлено вчинення виконавчих дій у зв`язку з надходженням до відділу постанови Київського апеляційного суду від 28.05.2024 року про залишення скарги ОСОБА_2 без задоволення.

За змістом виклику державного виконавця, останній зобов`язав боржницю завитись до виконавця 16.10.2024 року о 10 год. 00 хв. щодо сплати боргу за виконавчим документом або надання підтверджуючих документів про сплату, а також зобов`язав надати пояснення за фактом невиконання вимог виконавчого документа, повідомити про заходи, що вживаються з метою його виконання.

Згідно Акту державного виконавця від 24.10.2024 року, на прийом до державного виконавця з`явилась ОСОБА_4 , якій було зачитано рішення суду та зобов`язано не чинити перешкод у спілкуванні з дитиною. Копію постанови про відкриття отримала, про що написала заяву до відділу.

Згідно Акту державного виконавця від 07.02.2025 року, під час перевірки виконання рішення суду встановлено, що дитина категорично відмовляється спілкуватись з ОСОБА_1 (при надання телефону плаче).

Постановою державного виконавця від 21.02.2025 року залучено до проведення виконавчих дій представників органів опіки та піклування Пересипської (Суворовської) районної адміністрації Одеської міської ради.

За змістом виклику державного виконавця, останній зобов`язав боржницю завитись до виконавця 25.02.2025 року о 14 год. 30 хв. для перевірки виконання виконавчого документа та надати пояснення за фактом невиконання вимог виконавчого документа, а також повідомити про заходи, що вживаються з метою його виконання.

Згідно Акту державного виконавця від 25.02.2025 року, вході проведення виконавчих дій встановлено, що рішення суду не виконане, дитина відмовляється від спілкування з ОСОБА_1 , із 17.02.2025 року телефон стягувача по сьогодні був заблокований. Орган опіки та піклування не з`явилися.

Постановою державного виконавця від 26.02.2025 року на боржницю накладений штраф в розмірі 1700,00 грн. у зв`язку із встановленням державним виконавцем обставин про те, що рішення суду не виконане.

За змістом виклику державного виконавця, останній зобов`язав боржницю завитись до виконавця 11.03.2025 року о 14 год. 00 хв. для перевірки виконання виконавчого документа та надати пояснення за фактом невиконання вимог виконавчого документа, а також повідомити про заходи, що вживаються з метою його виконання.

Згідно Акту державного виконавця від 11.03.2025 року, вході проведення виконавчих дій державним виконавцем 06.03.2025 року направлено виклик боржникові на 11.03.2025 року на 14 год. 00 хв. для перевірки виконання рішення суду, боржник не з`явився. Вході телефонної розмови стягувач підтвердив, що рішення суду не виконується. На підставі вищевикладеного рішення суду не виконане.

Постановою державного виконавця від 12.03.2025 року на боржницю накладений штраф в розмірі 3400,00 грн. у зв`язку з невиконанням боржником вимог виконавчого документа.

Постановою головного державного виконавця Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гойда О.Ю. від 11.04.2025 року закінчене виконавче провадження НОМЕР_1 на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження». У постанові вказано, що в ході проведення виконавчих дій, вимоги виконавчого документа боржником не виконано, що підтверджується актами державного виконавця та направленням до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.

Разом з цим, згідно повідомлення відділу поліції №3 Одеського районного управління поліції №1 від 03.05.2025 року, станом на 03.05.2025 року повідомлення від Пересипського ВДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) про вчинення боржником ОСОБА_2 злочину передбаченого ст. 382 КК України в межах ВП НОМЕР_1, до відділу поліції не надходило.

У матеріалах справи міститься повідомлення ВДВС про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_4 за ст. 382 КК України, яке, як вбачається з матеріалів справи, було направлено до поліції 03.06.2025 року.

За змістом п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

У даній справі суд дійшов висновку, що відділ державної виконавчої служби не здійснив належних заходів для примусового виконання рішення суду, що вказує на неправомірну бездіяльність ВДВС, а державний виконавець протиправно виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, тому така постанова підлягає скасуванню, ураховуючи наступне.

Положеннями ст. 129 Конституції України визначено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

За змістом ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України.

Виконання судового рішення відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, зокрема здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Варто враховувати, що виконання рішень про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною регламентується спеціальними правилами статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

За правилами частин першої та другої цієї статті виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

Відповідно до пункту 8 розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5) та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем.

Специфіка діяльності виконавця під час виконання рішення суду про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною полягає насамперед у тому, що виконавець може на власний розсуд визначати час та місце побачення з дитиною лише у тому випадку, якщо такі умови не визначив суд у рішенні, яке виконується виконавцем. У разі якщо час та місце побачень з дитиною визначені рішенням суду, яке виконується, виконання такого судового рішення має здійснюватися в порядку, визначеному рішенням. Протилежне свідчитиме про несвоєчасне і неповне вчинення виконавчих дій виконавцем під час виконання рішення суду.

У цій справі, рішенням суду, на виконання якого видано виконавчий лист, врегульовано питання щодо часу побачення батька з дитиною, водночас такі відомості не відображенні у виконавчому документі.

Надаючи оцінку правилам пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» про те, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, суд враховує, що у разі виконання рішення суду про встановлення побачення з дитиною, про усунення перешкод у побаченні з дитиною законодавець у частині другій статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачив спеціальне правило про те, що виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням суду, а у разі якщо вони судовим рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

Застосування правил частини другої статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» про те, що виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, не суперечитиме правилами пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» про те, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом. У таких висновках суд враховує, що у пункті 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» також передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені цим Законом, у тому числі виконавець має дотримуватись вимог частин першої та другої статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» про забезпечення побачень стягувача з дитиною у час та місці, визначеному рішенням суду.

Отже, у цій категорії спорів під час виконання виконавчого листа має враховуватися зміст і резолютивна частина рішення про встановлення способу і порядку участі одного з батьків у вихованні дитини, незважаючи на незазначення таких відомостей у виконавчому документі, що є винятком із пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Ті обставини, що у виконавчому листі не відображено графік побачень стягувача з дитиною, який визначений рішенням суду, не можуть бути перешкодою у реалізації стягувачем своїх батьківських прав, за захистом яких він і звертався до суду, оскільки виконавчий лист, що виконується виконавцем, виданий саме на виконання рішення суду та має єдину мету - забезпечення виконання судового рішення, ухваленого про захист прав та інтересів стягувача. Формальне виконання виконавчого документа без урахування дійсного змісту рішення суду, на виконання якого виданий виконавчий лист, у такій категорії справ, враховуючи застереження, яке міститься у частині другій статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», є порушенням права стягувача на захист своїх прав.

Суд наголошує на тому, що виконанням виконавчого документа досягається єдина мета - виконання відповідного рішення суду. Таке рішення є обов`язковим для виконання сторонами та уповноваженим державним виконавцем.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 09.11.2022 року в справі №753/11909/21.

У даній справі державний виконавець здійснював виконавчі дії в межах виконавчого провадження НОМЕР_1 з урахуванням змісту виданого судом виконавчого листа, але без врахування змісту рішення суду, яким визначені конкретні способі участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, що доводить факт порушення виконавцем спеціальних правил пункту 1 частини другої статті 18, частин першої та другої статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження»:

1. Виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

2. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

3. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

4. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

5. У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

6. Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.

7. Рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону.

Відповідно до пунктів 5-12 Інструкції з організації примусового виконання рішень:

- Якщо рішенням про встановлення побачення з дитиною не визначено час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, державний виконавець викликає сторони виконавчого провадження з метою визначення часу та (або) місця такого побачення шляхом надіслання викликів одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження;

- Сторона виконавчого провадження у разі неможливості з`явитися на призначений час письмово повідомляє про це державного виконавця шляхом подання заяви (клопотання), в якій (якому) зазначає про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною;

- Державний виконавець визначає час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, враховуючи позицію сторін виконавчого провадження та інтереси дитини, шляхом винесення постанови про визначення часу та (або) місця побачення стягувача з дитиною;

- Якщо сторона виконавчого провадження не з`явилася у визначений у виклиці час до державного виконавця та письмово не повідомила державного виконавця про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною, державний виконавець визначає час та (або) місце такого побачення без врахування позиції відповідної сторони виконавчого провадження;

- При виконанні рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною державний виконавець за потреби залучає органи опіки та піклування;

- За наявності обставин, що перешкоджають проведенню побачення стягувача з дитиною, державний виконавець відкладає проведення виконавчих дій в порядку, визначеному статтею 32 Закону;

- У разі якщо боржник не виконує рішення у зв`язку з відмовою дитини контактувати зі стягувачем, державний виконавець в установленому порядку залучає представників органів опіки та піклування, експерта або спеціаліста (психолога) для виявлення та/або підтвердження причин такої відмови;

- У разі якщо рішення неможливо виконати у зв`язку з виїздом за межі України боржника та/або дитини, стягувача, державний виконавець письмово роз`яснює сторонам право звернутися до суду із заявою про відстрочку виконання рішення, про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення;

- Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем.

- У разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону;

- У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 64-1 Закону;

- При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону;

- У разі виконання боржником рішення виконавець складає акт, що підписується сторонами виконавчого провадження, та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону;

- Якщо після закінчення виконавчого провадження з виконання рішення про встановлення побачення з дитиною з підстави, передбаченої пунктом 9 статті 39 Закону, до державного виконавця надійшла заява про відновлення виконавчого провадження у зв`язку із перешкоджанням боржником побаченню стягувача з дитиною, державний виконавець виносить постанову про відновлення виконавчого провадження;

- Постанова про відновлення виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадженням та до суду, який видав виконавчий документ;

- Після пред`явлення виконавчого документа до виконання державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені статтею 64-1 Закону.

Державний виконавець здійснюючи виконавчі дії в межах виконавчого провадження НОМЕР_1 наведених вище положень Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень не дотримався і відповідно безпідставно прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження.

Вирішуючи вимоги скаржника щодо зобов`язання Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду від 12.07.2023 року про контакт дитини з батьком, суд виходить з наступного.

Згідно положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у своїй постанові від 08.03.2023 року в справі №1309/9120/12 зазначив наступне:

- Частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом;

- Згідно зі статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням;

- Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем;

- У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність;

- У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом;

- У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження;

- Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею;

- Рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону;

- Статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення;

- Частинами першою та третьою вказаної статті визначено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження;

- Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником;

- У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом;

- У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження;

- Відповідно до частини четвертої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження;

- Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;

- Згідно з частиною першою статті 13 цього ж Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, розпоряджень, внесення подання, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами;

- Забезпечення виконання судового рішення є обов`язком держави, яка повинна забезпечувати ефективні системи виконання судових рішень, а також функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалено обов`язкове судове рішення;

- Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили (рішення Європейського суду з прав людини «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року);

- У справі «Вишняков проти України» (рішення від 24 липня 2018 року) ЄСПЛ зазначено, що відсутність механізмів добровільного виконання суттєво зменшила можливості співпраці з тим із батьків, хто чинить перешкоди. Хоча слід визнати, що перевага завжди надається добровільному виконанню. Суд зазначає, що незмінна позиція, якої часто дотримуються батьки у таких справах, може ускладнити таке добровільне виконання та зумовити у відповідних випадках необхідність застосування пропорційних примусових заходів. Однак жодні примусові заходи також не були застосовані. Державний виконавець мав право накладати штрафи та вносити подання про притягнення до кримінальної відповідальності у зв`язку з невиконанням рішення суду, але з невідомих причин не скористався цими повноваженнями. Однак жодні примусові заходи також не були застосовані. Державний виконавець мав право накладати штрафи та вносити подання про притягнення до кримінальної відповідальності у зв`язку з невиконанням рішення суду, але з невідомих причин не скористався цими повноваженнями;

- Установивши, що державний виконавець не вчинив всіх, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішення суду, зокрема в частині виконання вимог частини четвертої статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки судами було встановлено, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення скарги;

- Колегія суддів зазначає, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не обов`язково є незмінними, а заперечення дітей, які мають бути належним чином враховані, не обов`язково є достатніми для подолання інтересів батьків, особливо в тому, щоб мати постійний контакт з дитиною. Зокрема, право дитини висловлювати свої власні погляди не повинно тлумачитися як надання безумовного права вето дітям без будь-яких інших факторів, що розглядаються, а також проведення експертизи для визначення їх найкращих інтересів. Такі інтереси зазвичай передбачають, що зв`язки дитини з сім`єю повинні зберігатися, за винятком випадків, коли це може шкодити його здоров`ю та розвитку (рішення у справі «А.В. проти Словенії» від 09 квітня 2019 року);

- Захист прав дитини гарантовано статтями 3, 12, 16 Конвенції ООН Про права дитини 1989 року;

- Отже, будь-який сімейний спір стосовно дитини дійсно має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини;

- Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права;

- У рішенні від 07 жовтня 2021 року у справі «Вихованок проти України» (заява № 12962/19) ЄСПЛ зазначив, що під час здійснення виконавчого провадження вжиті державними виконавцями заходи по суті зводилися лише до повідомлення про неуспішні спроби провести побачення та відмову дитини бачитися із заявником;

- З урахуванням вказаного, апеляційний суд дійшов правильного висновку про невжиття державним виконавцем всіх визначених спеціальним законом заходів щодо виконання судового рішення про усунення перешкод для участі у вихованні дитини, зокрема державний виконавець не використовував належним чином надані йому повноваження з накладання штрафів та внесення подання про притягнення до кримінальної відповідальності боржниці у зв`язку з невиконанням рішення суду;

- Під час вчинення виконавчих дій державний виконавець лише обмежувався складанням актів про залучення представників органу опіки і піклування, а також намагався залучити експерта-психолога до участі у виконавчому провадженні;

- Пунктом 6 розділу IX Інструкції з організації примусового виконання рішень затверджених наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року за № 512/5 передбачено, що при виконанні рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною державний виконавець за потреби залучає органи опіки та піклування;

- Ураховуючи тривалість невиконання рішення суду щодо участі батька у вихованні дитини та спілкуванні із нею, а також небажання дитини спілкуватись із батьком, державний виконавець на час звернення заявника до суду із скаргою не вжив достатніх заходів щодо активної співпраці з представниками органу опіки та піклування, залучення їх до роботи з дитиною та тим із батьків, з яким дитина проживає, з метою налагодження стосунків та усунення ознак відчуження одного з батьків;

- Отже, державним виконавцем не виконані обов`язки з виконання судового рішення та не вжиті всі можливі й необхідні заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень для належного виконання судового рішення;

- Враховуючи встановлені у цій справі обставини, колегія суддів вважає, що постанова апеляційного суду підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні скарги. Встановлення судом самого лише факту непромірної бездіяльності державного виконавця не є достатнім заходом здійснення судового контролю за виконанням судового рішення;

- Звертаючись до суду, заявник просив суд, зокрема, зобов`язати Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції невідкладно вчинити дії щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання зазначених рішень та цільової підтримки дитини, яка, вочевидь, проявляє ознаки відчуження одного з батьків;

- У рішенні від 07 жовтня 2021 року у справі «Вихованок проти України» ЄСПЛ зазначив, що під час здійснення виконавчого провадження втручання державних виконавців по суті зводилося лише до повідомлення про неуспішні спроби провести побачення та відмову дитини бачитися із заявником. Після скарг заявника національні суди розкритикували спосіб здійснення виконавчого провадження державними виконавцями. Суд вважав, що такий обмежений підхід державних виконавців був недостатнім. Ніщо не свідчить про те, що під час виконавчого провадження органи державної влади коли-небудь розглядали механізми добровільного виконання рішення, наприклад, шляхом розробки комплексної стратегії виконання, у тому числі цільової підтримки дитини, яка, вочевидь, проявляла ознаки відчуження одного з батьків. Залишається незрозумілим, наскільки до процесу могли бути залучені органи опіки та піклування, та чи могли бути використані які-небудь засоби врегулювання сімейних конфліктів. Суд повторив, що право дитини висловлювати власні погляди не слід тлумачити як таке, що фактично надає дітям беззастережне право вето без розгляду будь-яких інших факторів і здійснення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів; крім того, такі інтереси, як правило, передбачають підтримку зв`язків дитини із сім`єю за винятком випадків, коли подібне може зашкодити її здоров`ю та розвитку;

- Хоча перевага завжди надається добровільному виконанню, незмінна позиція, якої часто дотримуються батьки у таких справах, може ускладнити таке добровільне виконання та зумовити в певних випадках необхідність застосування пропорційних примусових заходів (рішення у справі «Вишняков проти України» пункт 43, з подальшими посиланнями). Однак ніщо не свідчить про те, що органи державної влади вчасно вжили достатньо таких примусових заходів;

Невжиття належних заходів для виконання судових рішень стосовно дітей, є наслідком недостатньо розвинутих законодавчих та адміністративних механізмів, які б могли прискорити добровільне дотримання домовленостей із залученням фахівців органів опіки та піклування. Крім того, наявні механізми не передбачали відповідні і конкретні заходи для забезпечення примусового виконання рішення, яким було встановлено домовленості про побачення, відповідно до принципу пропорційності (див. рішення у справі «Вишняков проти України» від 24 липня 2018 року, заява № 25612/12 пункт 46; у справі «Швець проти України», заява № 22208/17, пункт 38, від 23 липня 2019 року, у справі «Бондар проти Україна», заява № 7097/18, пункт 36, від 17 грудня 2019 року, та рішення у справі «Ген та інші проти України» від 10 червня 2021 року, заяви № 41596/19 та № 42767/19, пункт 68);

- Суди при розгляді скарги встановили, а учасники виконавчого провадження не заперечували, що для проведення виконавчих дій з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, органи державної влади (в тому числі і Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції) не ініціювали механізми заохочення співпраці батьків, а також не вжили заходів щодо розробки комплексної стратегії виконання судового рішення, у тому числі з метою цільової підтримки дитини, яка, вочевидь, проявляла ознаки відчуження одного з батьків;

- Відповідно до вимог частини першої статті 10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру;

- Частиною першою статті 13 цього Закону передбачено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді;

- Відповідно до Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228 Міністерство Юстиції є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб). Основними завданнями Міністерства юстиції України є: забезпечення формування та реалізація державної правової політики; забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері організації примусового виконання рішень; забезпечення своєчасного, повного і неупередженого виконання рішень у порядку, встановленому законодавством;

- Обов`язки Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції визначенні Положенням про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України затвердженим наказом Міністерства юстиції України 23 червня 2011 року № 1707/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23 червня 2011 року за № 759/19497;

- Згідно з пунктами 4.14 та 4.15 цього Положення міжрегіональне управління відповідно до покладених на нього завдань: організовує через структурний підрозділ, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) відповідно до законів України; контролює через структурний підрозділ, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), здійснення примусове виконання рішень у випадках, передбачених законом, відповідним відділом примусового виконання рішень та відділами державної виконавчої служби міжрегіонального управління;

- Оскільки для проведення виконавчих дій з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача та виконання рішення суду про контакт батька з дитиною Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції активно не долучалось, доречних програм чи інших релевантних заходів не вживало, вимоги заявника в частині зобов`язання Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вчинити дії щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання судового рішення у справі №1309/9120/12 про контакт дитини з батьком, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У даній справі судом встановлено, що державний виконавець не вживав належних заходів для виконання рішення суду, орган опіки та піклування був залучений до проведення виконавчих дій, однак фактичної участі у виконанні рішення не брав, дитячий психолог не залучався, рішення суду тривалий час не виконується, що лише поглиблює відчуження одного з батьків і ураховуючи, що дитина виявляє небажання спілкуватись з власним батьком, у такому разі необхідною є розробка конкретної програми виконання рішення суду, яка дозволить налагодити належний контакт дитини з батьком, що на переконання суду можливо лише із залученням вищого за ступенем державного органу для врегулювання питання можливості виконання рішення суду, а тому за аналогією справи №1309/9120/12, суд вважає, що вимога скаржника про зобов`язання Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2023 року у справі №755/11386/21 про контакт дитини з батьком, є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 259-261, 353-355, 447-1-451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5), суд, -

п о с т а н о в и в :

Скаргу ОСОБА_1 на рішення та бездіяльність головного державного виконавця Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гойда Олексія Юрійовича і зобов`язання Південного міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити дії, боржник - ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо нездійснення належних заходів примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2023 року у справі №755/11386/21.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гойди Олексія Юрійовича від 11.04.2025 року про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1.

Зобов`язати Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2023 року у справі №755/11386/21 про контакт дитини з батьком.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складений 10.07.2025 року.

Суддя -