Справа № 545/5344/24
Провадження № 2/545/386/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2025 р. Полтавський районний суд Полтавської області в складі :

головуючого судді Цибізової С.А.,

з участю секретаря Кисличної І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Полтавської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Мізік Валерія Володимирівна, про встановлення факту постійного проживання, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2 , якій належало майно: житловий будинок загальною площею 68 кв.м., земельна ділянка, площею 0,06 га. для будівництва житлового будинку, земельна ділянка площею 0,15 га. Для ведення особистого селянського господарства. 18.05.2011 ОСОБА_2 склала заповіт в Ковалівській сільській раді Полтавського району, в якому усе належне їй майно заповіла в рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Звернувшись до нотаріуса для прийняття та оформлення спадщини, позивач отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку із тим, що не проживав постійно із спадкодавцем на час відкриття спадщини та пропуском установленого законом строку для прийняття спадщини. Вказував, що із матір`ю вінпостійно проживав з 2003 року по час її смерті за адресою АДРЕСА_1 , а тому вважає, що є таким, що прийняв спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Просив встановити факт постійного проживання разом з матір`ю ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2003 року до дня її смерті; визнати право власності в порядку спадкування після померлої матері ОСОБА_2 на житловий будинок площею 68,0 кв.м., розташований в АДРЕСА_1 , який складається з сіни 12, 0 кв.м., коридора 8,3 кв.м., кімнати 12,7 кв.м., санвузла 4,3 кв.м, холу 20,3 кв.м., кімнати 10,4 кв.м; визнати право власності в порядку спадкування після померлої матері ОСОБА_2 на земельну ділянку, кадастровий номер :03:001:0170 для ведення селянського господарства, загальною площею 0,1500 га., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; визнати право власності в порядку спадкування після померлої матері ОСОБА_2 на земельну ділянку, кадастровий номер :03:001:0169 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальною площею 0,0600 га., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. У судовому засіданні позивач пояснив, що з 2003 року фактично проживав із матір`ю по АДРЕСА_1 , тоді як по АДРЕСА_2 за якою зареєстрований не проживав ніколи, оскільки це домоволодіння належить іншим особам та реєстрація у паспорті була поставлена йому за тією адресою у сільскій раді помилково.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, попередньо надавши відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зокрема, зазначав, що факт проживання позивача за адресою по АДРЕСА_1 не підтверджується наданими доказами та порушує інтереси територіальної громади яка має право на визнання спадщини відумерлою. Окрім того, вважали, що у разі доведення позивачем факту спільного проживання, він матиме змогу оформити спадщину, а тому позовні вимоги про визнання права власності є передчасними.

Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.

У відповідності до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб.

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до положень ч.1-2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до ч.1,3. ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті

Відповідно до ч.1,5.ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч.3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував, що факт реєстрації місця проживання позивача за іншою адресою, ніж місце проживання й реєстрації спадкодавця, не має правового значення у таких спірних правовідносинах. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зістаттею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьоюстатті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16, від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення ст. 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 вказав, що частина третястатті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц.

Отже, під час вирішення питання, чи прийняли спадкоємці спадщину у порядку частини третьоїстатті 1268 ЦК України, суд повинен досліджувати та встановлювати фактичне місце проживання спадкодавця на момент смерті та фактичне місце проживання його спадкоємців.

Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2 , про що Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції складений відповідний актовий запис та видане свідоцтво про смерть (зв.а.с.14).

Факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження позивача серії НОМЕР_1 (а.с.14).

Встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , про що міститься відмітка в паспорті громадянина України (а.с.17).

Відповідно до довідки Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту з питань реєстрації Полтавської міської ради №01-12-05.1-11/5198 від 24.05.2024 місце проживання померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 в період з 20.01.1979 по 26.10.2023 рік. (а.с.13).

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що вона з народження проживає у домоволодінні за адресою АДРЕСА_2 , яке належить її матері. ОСОБА_1 в їх будинку ніколи не проживав, а проживав по АДРЕСА_1 . з дитинства, а потім з 2003 року разом із матрір`ю. Зазначена адреса місця реєстрації в паспорті ОСОБА_1 АДРЕСА_1 є технічною помилкою.

Відповідно до копії паспорта ОСОБА_4 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .

Свідок ОСОБА_5 , будучи допитаним у судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_1 проживав по АДРЕСА_1 . з 2003 року разом зі своєю матір`ю і до її смерті.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 проживав разом з матір`ю в АДРЕСА_1 . , коли вона приїхала в 2005 році, то він вже проживав там із матрір`ю постійно по день її смерті. Сестра ОСОБА_7 проживала окремо. Де позивач зареєстрований по паспорту їй невідомо.

Окрім того, факт спільного проживання ОСОБА_1 з матір`ю ОСОБА_2 з 2003 по 23 жовтня 2023 року за адресою АДРЕСА_1 підтверджується нотаріально засвідченими заявами ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_9 .

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що факт спільного проживання позивача із спадкодавцем на момент її смертіза адресою: АДРЕСА_1 є доведеним, тоді як заперечення відповідача з приводу встановлення такого факту є безпідставними.

Встановлення факту проживання зі спадкодавцем на момент смерті необхідно позивачу для оформлення спадщини та встановити його іншим чином, ніж в судовому порядку, неможливо.

За таких обставин, позовні вимоги в цій частині є обгрунтованими, доведеними та підлягають до задоволення

Щодо вимоги про визнання права власності на спадкове нерухоме майно суд дійшов наступного.

Згідно із заповітом, посвідченим секретарем сільської ради Гордієнком С.А. 18.05.2011 зареєстрованим в реєстрі за №129, ОСОБА_2 заповіла все своє майно в рівних часках кожному ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.12).

Згідно довідки Виконавчого комітету Полтавської міської ради Ковалівського старостинського округу Полтавської міської територіальної громади виданої згідно погосподарської книги №23, за померлою числиться майно: житловий будинок загальною площею 68 кв.м., побудований 1990 року; земельна ділянка розміром 0,06 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; земельна ділянка розміром 0,15 га. для ведення особистого селянського сільськогосподарського виробництва (зв.а.с.13).

З матеріалів спадкової справи №20/2024 вбачається, що 06.06.2024 до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Мізік В.В. звернувся позивач ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини за заповітом (а.с.102).

Донька спадкодавця ОСОБА_3 відмовилася від належної їй частки у спадщині звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою (а.с.104).

Інформація про наявність інших спадкоємців в матеріалах спадкової справи відсутня.

Разом із тим, відповідно до постанови нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Мізік В.В №93/02-31 від 06.06.2024 про відмову у вчиненні нотаріальної нотаріусом відмовлено Дячскину відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину узв`язку з тим, що не встановлено факт проживання ОСОБА_1 постійно із спадкодавцем на час відкриття спадщини та неподачою до нотаріуса за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини в установлений законом строк постановою (а.с. 114).

З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної інших підстав для відмови у видачі свідоцтва на право на спадщину позивачу окрім необхідності підтвердження факту прийняття спадщини не вбачається.

В судовому засіданні сторона позивача підтвердила, що інші перешкоди для нотаріального оформлення спадщини ніж необхідність підтвердження факту постійного проживання позивача з матрі`ю на момент її смерті відсутні.

Згідно з ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до положень ст.317, ст.319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За нормами ст.391, ст.392 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до ст.16 ЦК України одним із способів захисту права є його визнання.

Відповідно до правової позиції викладеної в Постанові Верховного Суду від 17.06.2020 по справі №376/2660/17, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

За таких обставин, враховуючи встановлення судом факту спільного проживання позивача разом із спадкодавцем на момент смерті, перешкоди для оформлення за позивачем спадщини нотаріусом в позасудовому порядку відсутні.

Таким чином, права позивача щодо оформлення права власності на спадкове майно не порушені, а тому позовні вимоги в цій частині є передчасними та задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 258-260 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю ОСОБА_2 померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 на день її смерті.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С. А. Цибізова