Провадження № 22-ц/812/1196/25
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 липня 2025 року м. Миколаїв

справа № 487/2628/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі заявника ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлену 28 квітня 2025 року під головуванням судді Гаврасієнка В.О., в приміщенні цього ж суду, повний текст судового рішення складено того ж дня,

за заявою

ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі за позовом Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог заяви

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

Заявник зазначав, що 08 липня 2019 року після апеляційного перегляду Миколаївським апеляційним судом набрало законної сили рішення Заводського районного суду м. Миколаєва по справі № 487/2628/18 про часткове задоволення позовних вимог обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» (далі - ОКП «Миколаївоблтеплоенерго»), а саме: стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у солідарному порядку на користь позивача заборгованість за послугу теплопостачання у сумі 861,23 грн.

Зазначав, що він має статус ветерана війни - учасника бойових дій і відповідно до чинного законодавства має пільги по сплаті за комунальні послуги. У 2019-2020 роках пільги УБД надавалися у безготівковій формі шляхом зарахування коштів на рахунок «Ощадбанку», які в свою чергу самостійно перераховували кошти постачальникам комунальних послуг. За опалювальний сезон 2019-2020 ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» було нараховано за послуги теплопостачання 4311,41 грн., сплачено ним 8210,35 грн., тобто було сплачено на 3898,94 грн. більше, ніж було спожито.

Очевидно, що в дану суму переплати увійшла сплата заборгованості в сумі 861,23 грн. за рішенням суду по справі № 487/2628/18.

19 серпня 2020 року за його заявою була проведена звірка з ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» по рахунку № 6/1835, за результатами якої було підтверджено сплату ним 8210,35 грн. протягом 2019-2020 р. опалювального сезону за послуги теплопостачання.

Вважає, що рішення суду ним було виконано в добровільному порядку. Між тим, 29 липня 2024 року до Заводського ВДВС надійшла заява від ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» про відкриття виконавчого провадження та виконавчий лист по справі, виданий Заводським районним судом м. Миколаєва 12 червня 2024 року.

Отже, з 08 липня 2019 року минуло більше ніж три роки, проте державний виконавець всупереч статті 12 Закону № 1404 виконавчий лист стягувачу не повернув, а 12 грудня 2024 року виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №76762449 на підставі виконавчого документа, термін пред`явлення якого сплинув.

Тож з нього повторно було стягнуто на користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» 861,23 грн. за рішенням суду по справі № 487/2628/18, яке раніше ним було виконано в добровільному порядку.

Крім того, по ВП № 76762449 з нього було стягнуто виконавчий збір у розмірі 86,12 грн. та витрати виконавчого провадження у розмірі 369 грн.

Посилаючись на те, що рішення суду заявником виконано раніше в добровільному порядку, а також на пред`явлення стягувачом виконавчого листа до виконання після закінчення строку, який стягувачом не поновлювався, просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий документ №487/2628/18 від 12 червня 2024 року, про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у солідарному порядку на користь ОКП «Миколаївтеплоенерго» заборгованості за послуги теплопостачання у сумі 861,23 грн.; стягнути з ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 кошти у сумі 861,23 грн. безпідставно одержані стягувачем за виконавчим документом; зобов`язати Заводський ВДВС у місті Миколаєві повернути ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кошти виконавчого збору та витрати виконавчого провадження, які були стягнуті з них при примусовому виконанні виконавчого листа по справі № 487/2628/18 від 12 червня 2024.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що станом на день розгляду вказаної заяви, суду не надано достатньо доказів, які б свідчили про необхідність визнання виконавчого листа від 12 червня 2024 року таким, що не підлягає виконанню.

В матеріалах справи відсутні докази того, що оспорюваний виконавчий лист не відповідає нормам чинного на час його видачі законодавства або його видано помилково чи обов`язок боржника за вказаним виконавчим листом відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, а посилання на сплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання не є передбаченою законом підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не врахування судом його аргументів та доказів при винесенні судового рішення, просив ухвалу суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, та стягнути з позивача судові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що за змістом статті 432 ЦПК України, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права. У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення.

Апелянт зазначає, що для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, ним були заявлені дві підстави, з наданням беззаперечних доказів, а саме добровільне виконання рішення суду та пред`явлення позивачем виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку. Стягувач не надав до суду жодного заперечення або пояснення на заяву, не підтвердив належними доказами наявність заборгованості за рішенням суду.

Крім того, зазначає, що судом першої інстанції було безпідставно проігноровано факт того, що позивач звернувся до суду з заявою про видачу виконавчого листа з пропуском встановленого трирічного терміну пред`явлення виконавчого листа до виконання, та відповідно до діючого законодавства зобов`язаний був спочатку поновити пропущені строки, чого він не зробив. При цьому апелянт посилається на судову практику, а саме Постанови Касаційного цивільного суду Верховного суду по справі № 385/1763/23 від 11 грудня 2024 року, справі № 2-4671/11 від 20 лютого 2019 року.

Апелянт вказує, що посилання суду першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні на Закон № 606-XIV є безпідставним, оскільки наведений Закон втратив чинність 05 січня 2017 року. Інших аргументів або доводів з цього приводу судом в ухвалі не наведено.

Також, судом не досліджені та не враховані надані ним докази, що він має статус ветерана війни учасника бойових дій і відповідно до чинного законодавства має пільги по сплаті за комунальні послуги.

Узагальнені доводи інших учасників справи

На вказану апеляційну скаргу ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» подало відзив, в якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що відповідно до підпункту 4 пункту 10-2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Отже, строк для пред`явлення виконавчого листа, про який зазначає заявник, не був пропущений, а тому ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» звернулося до державної виконавчої служби для стягнення заборгованості без порушення діючого законодавства України.

03 липня 2025 року ОСОБА_1 подав відповідь на відзив, в якому зазначав, що відповідно до пункту 3 частини 2 статті 360 ЦІК України відзив на апеляційну скаргу має містити обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги. Наданий ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» відзив жодних таких заперечень щодо змісту вимог його апеляційної скарги не має, його аргументи та докази, викладені в апеляційній скарзі, позивачем не спростовані та не заперечуються.

ОСОБА_1 зазначає, що в своєму відзиві ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» посилається на підпункт 4 пункту 10-2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження», згідно якого визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану. В той же час пунктом 10-2 встановлені також інші норми Закону, які повинні безумовно виконуватися: припиняється звернення стягнення на пенсію (підпункт 3); зупиняється у період дії воєнного стану в Україні вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях з виконання рішень про стягнення з фізичної особи заборгованості за житлово-комунальні послуги на території територіальних громад, що належать до територій, на яких ведуться активні бойові дії (абзац 22). Станом на дату звернення позивача до суду 13 березня 2024 року та до виконавчої служби 29 липня 2024 року з приводу виконання рішення суду по справі воєнний стан в державі не скасований, тому відповідно до абзацу 22 1. 10-2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» стягнення з фізичної особи заборгованості за житлово- комунальні послуги зупиняється, що безпідставно було проігноровано ОКП «Миколаївоблтеплоенерго». Крім того, внаслідок ігнорування підпункту З пункту 10-2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем було накладено арешт на його єдиний дохід- пенсію. При цьому було проігноровано факт того, що він учасник бойових дій та особа з інвалідністю 2 групи, щоденно потребую прийняття значної кількості ліків, для придбання яких потрібні значні кошти.

ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» зобов`язаний був довести в суді поважність причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, а суд в свою чергу встановити факт наявності поважності причин пропуску цього строку.

2. Мотивувальна частина

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Обставини справи

Із матеріалів справи вбачається, що 13 березня 2009 року ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за спожиті послуги теплопостачання у період з 01 жовтня 2004 року по 01 вересня 2008 року в сумі 2370,80 грн.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2009 року позов ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» задоволено (т.1 а.с.22).

Ухвалою того ж суду від 24 травня 2018 року вищезазначене заочне рішення скасовано (т.1 а.с.51) .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 березня 2019 року у задоволенні позову ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» відмовлено (т.1 а.с.122-124).

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 08 липня 2019 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 березня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОКП «Миколаївоблтеплоенерго». Постановлено стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у солідарному порядку на користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» заборгованість за послугу теплопостачання за період з березня 2006 року по серпень 2008 року у сумі 861,23 грн. (т. 1 а.с.155-159)

На виконання вищевказаного судового рішення 12 червня 2024 року Заводським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист із зазначенням терміну пред`явлення до виконання три роки (т.2 а.с.12-13).

Позиція апеляційного суду

Згідно з частиною другою статті 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

В постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11 зазначено: «Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Крім того, за своїм змістом частина друга статті 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню як повністю так и частково, а тому підстави якими заявник обґрунтовує свою заяву можуть бути наслідком як повного так и часткового визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону».

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц, провадження № 61-43447св18, від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20, провадження № 61-10482ав21, від 09 червня 2022 року у справі № 2-118/2001, провадження № 61-1762ав22.

Обґрунтовуючи вимоги про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, заявник посилався на те, що стягувач пред`явив спірний виконавчий лист до виконання після закінчення трирічного строку, передбаченого для його пред`явлення до виконання, а також на те, що він добровільно погасив заборгованість за цим виконавчим листом.

Що стосується строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

За правилами частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону №1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому, Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX, Указом від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, Указом від 7 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-IX, Указом від 6 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом України від 7 лютого 2023 року № 2915-IX, Указом від 1 травня 2023 року № 254/2023, затвердженим Законом України від 2 травня 2023 року № 3057-IX, Указом від 26 липня 2023 року № 451/2023, затвердженим Законом України від 27 липня 2023 року № 3275-IX, Указом від 6 листопада 2023 року № 734/2023, затвердженим Законом України від 8 листопада 2023 року № 3429-IX, Указом від 5 лютого 2024 року № 49/2024, затвердженим Законом України від 6 лютого 2024 року № 3564-IX, Указом від 6 травня 2024 року № 271/2024, затвердженим Законом України від 8 травня 2024 року № 3684-IX, Указом від 23 липня 2024 року № 469/2024, затвердженим Законом України від 23 липня 2024 року № 3891-IX, Указом від 28 жовтня 2024 року № 740/2024, затвердженим Законом України від 29 жовтня 2024 року № 4024-IX, та Указом від 14 січня 2025 року № 26/2025, затвердженим Законом України від 15 січня 2025 року № 4220-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні, в тому числі, з 05 години 30 хвилин 9 травня 2025 року строком на 90 діб.

Водночас, відповідно до пункту 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», доповненого Законом України від 15 березня 2022 року №2129-ІХ, який набрав чинності з 26 березня 2022 року, тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Як вбачається з матеріалів справи, трирічний строк, передбачений статтею 12 Закону №1404-VIII, для пред`явлення до виконання виконавчого листа №487/2628/18 від 12 червня 2024 року, який виданий на підставі постанови Миколаївського апеляційного суду від 08 липня 2019 року, про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у солідарному порядку на користь ОКП «Миколаївтеплоенерго» заборгованості за послуги теплопостачання у сумі 861,23 грн., закінчувався в липні 2022 року, постанова про відкриття виконавчого провадження №76762449 за вказаним виконавчим листом, прийнята державним виконавцем 12 грудня 2024 року, тобто після введення воєнного стану в Україні та набрання чинності Законом № 2129-IX від 15 березня 2022 року.

В постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 260/2595/22 зазначено: «Особливості примусового виконання рішень у період воєнного стану визначено пунктом 10.2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого тимчасово на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, з поміж іншого, визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Оскільки порядок та строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання регулюються саме Законом України «Про виконавче провадження», як спеціальним нормативно-правовим актом, у даному випадку підлягає застосуванню норма, якою на період воєнного стану на території України встановлено переривання строків, визначених вказаним Законом, до яких, зокрема, належать строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання».

З огляду на викладене, а також на чинні законодавчі зміни у порядку пред`явлення виконавчого документа до виконання, переривання та встановлення строків звернення виконавчого документа до виконання, основний висновок суду першої інстанції про необґрунтованість посилання заявника на пропуск стягувачем строку пред`явлення до виконання виконавчого листа №487/2628/18 від 12 червня 2024 року, як підставу для визнання вказаного виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є правильним.

Зазначене не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11, на яку посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі.

Щодо погашення заборгованості.

Заявник посилався на те, що протягом 2019-2020 років він сплатив на користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» заборгованість за спожиті послуги в розмірі 8210,35 грн, до якої, на думку заявника, увійшла заборгованість за спірним виконавчим листом в розмірі 861,23 грн.

Між тим, з наданого заявником розрахунку вбачається, що зазначена сума - 8210,35 грн., була нарахована ОКП «Миколаївоблтеплоенерго», як заборгованість за спожиті послуги за період з листопада 2019 року по квітень 2020 року (т.2 а.с. 43).

Вказані обставини заявник ОСОБА_1 підтвердив в судовому засіданні апеляційного суду.

Отже, враховуючи, що за спірним виконавчим листом проводиться стягнення заборгованості в розмірі 861,23 грн., яка утворилась в інший період (з березня 2006 року по серпень 2008 року), ніж той, за який ОСОБА_1 сплатив борг в розмірі 8210,35 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи заявника про добровільне погашення ним заборгованості за спірним виконавчим листом, є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги є тотожними з доводами позову, зводиться лише до незгоди боржника з оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції в даній справі, що ґрунтується на власному трактуванні ОСОБА_1 встановлених судом обставин справи, а також на власному тлумаченні боржником положень частини другої статті 432 ЦПК України та розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження».

Постанова Верховного Суду від 11 грудня 2024 року у справі № 385/1763/23, на яку ОСОБА_1 посилається у своїй апеляційній скарзі, не є релевантною до зазначених правовідносин, оскільки у цій постанові, та у справі, що є предметом перегляду, встановлено різні фактичні обставини.

Зокрема, у справі № 385/1763/23 Верховний Суд надав висновок щодо підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення суду підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
Судді Н.О. Шаманська Т.Б. Кушнірова

Повне судове рішення складене 09 липня 2025 року.