П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2025 року м. Київ

Справа № 753/22847/24

Провадження: № 22-ц/824/10530/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Шелудько Оксани Олександрівни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Заставенко М. О.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ТОВ «Бізнес Позика» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 08.04.2024 року між ТОВ «Бізнес Позика» та відповідачкою укладено договір № 489239-КС-003 про надання кредиту, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 75 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,15012667 за кожен день користування. Грошові кошти були перераховані на платіжну карту банка позичальника № НОМЕР_1 . Вказаний кредитний договір був укладений в електронному вигляді шляхом підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Для цього ОСОБА_1 прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення договору № 489239-КС-003 про надання кредиту від 08.04.2024 року, на умовах визначених офертою, шляхом направлення через ІТС одноразового ідентифікатора UA-1327, направленого на мобільний номер позичальника СМС-повідомлення. Відповідачка умови кредитного договору повністю не виконала, не повернула своєчасно суму кредиту та нараховані відсотки відповідно до умов кредитного договору, у зв`язку з чим станом на 14.11.2024 року утворилася заборгованість у розмірі 152 711,97 грн, яка складається з простроченого тіла кредиту - 57 914,77 грн, прострочених відсотків - 94 797,20 грн, які ТОВ «Бізнес Позика»просить стягнути з відповідачки.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 березня 2025 року позов ТОВ «Бізнес позика» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» заборгованість за договором № 489239-КС-003 від 08.04.2024 в розмірі 152 711,97 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Шелудько О.А. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просила скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції залишив поза увагою ті обставини, що нарахована позивачем сума по відсоткам за кредитним договором у розмірі 94 797, 20 грн не відповідає вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів. До того ж, зі змісту позовної заяви та розрахунку заборгованості убачається, що відповідачка здійснила часткову оплату за договором на загальну суму у розмірі 113 355, 66 грн.

Щодо неправомірного нарахування відсотків, зазначає, що кредитодавцем у період з 08.04.2024 року по 10.06.2024 року відсотки нараховувались за ставкою 1, 1512667 в день. У період з 11.06.2024 року по 23.09.2024 року відсотки нараховувалися за стандартною ставкою 2 % в день. Водночас, суд першої інстанції не застосував до даних правовідносин положень ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» , якими передбачено, що денна процентна ставка не може перевищувати 1 %.

Крім того, вважає необґрунтованим стягнення судом з відповідачки комісії за обслуговування кредиту. Посилається на положення ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» та вважає такі дії несправедливими умовами договору.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 12 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 08.04.2024 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір № 489239-КС-003 про надання кредиту, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 75 000 грн, строком до 23.09.2024 року зі сплатою відсотків за користування кредитом - стандартна процентна ставка 2,00000000, знижена - 1,15012667 % від суми кредиту (а. с. 22-26).

Грошові кошти були перераховані на платіжну карту банка позичальника № НОМЕР_2 (а. с. 37).

Кредитний договір укладено в електронному вигляді, шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті https://bizpozyka.com та підписаний електронним підписом з одноразовим ідентифікатором UA-1327, направленого на мобільний номер позичальника НОМЕР_3 СМС-повідомлення.

Відповідно до п. 3.2 договору, протягом строку кредитування процентна ставка за Кредитом, нараховується за ставкою, вказаною у п. 2.4 договору на залишок заборгованості по Кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування Кредитом, в залежності від дотримання позичальником Графіку платежів.

Відповідно до п. 3.2.1 договору, у разі, якщо погашення кредиту здійснюється згідно погодженого сторонами графіку платежів, чи в разі дострокового повернення суми наданого кредиту, то зобов`язання позичальника по сплаті процентів за користування кредитом розраховуються відповідно до зниженої процентної ставки, що вказана у п. 2.4 договору.

ТОВ «Бізнес Позика» виконало взяті на себе зобов`язання за договором, надавши відповідачці кредитні кошти у розмірі 75 000 грн, шляхом їх переказу на карту відповідачки.

Водночас, відповідачка лише частково виконувала зобов`язання, а саме сплатила грошові кошти на користь кредитодавця у сумі 113 355,66 грн.

Згідно розрахунку заборгованості станом на день закінчення строку дії договору 23.09.2024року, у відповідачкиутворилася заборгованість в розмірі 152 711,97 грн, яка складається з простроченого тіла кредиту - 57 914,77 грн та прострочених відсотків - 94 797,20 грн(а. с. 32-34).

Задовольняючи позов ТОВ «Бізнес Позика», суд першої інстанції виходив із того, що, наданий позивачем розрахунок заборгованості містить інформацію щодо предмета доказування, а отже згідно ст. 77 ЦПК України є належним доказом на підтвердження розміру позовних вимог. Водночас, матеріали справи не містять доказів на спростування розміру відсотків, які підлягали сплаті, та доказів на спростування заявленого банком розміру заборгованості як за тілом кредиту так і за відсотками, а також комісіями. Контррозрахнок заборгованості відповідачка суду не надавала. За таких обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором в розмірі 152 711,97 грн.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Однією із загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору (п.3 ч.1 ст. 3 ЦК України).

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаний в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина шоста статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - частина дванадцята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Як убачається із матеріалів справи, 08.04.2024 року ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 уклали договір № 489239-КС-003 про надання кредиту шляхом реєстрації відповідачки на веб-сайті https://bizpozyka.com та підписання такого договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором UA-1327, направленого на мобільний номер позичальника НОМЕР_3 СМС-повідомлення, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 75 000 грн, строком до 23.09.2024 року зі сплатою відсотків за користування кредитом - стандартна процентна ставка 2,00000000, знижена - 1,15012667 % від суми кредиту.

Грошові кошти були перераховані на платіжну карту банка позичальника № НОМЕР_1 .

Виконання ТОВ «Бізнес Позика» своїх зобов`язань за договором кредиту підтверджується інформаційною довідкою ТОВ «Платежі онлайн» від 15.11.2024 року, відповідно якої через платіжний сервіс «Platon» була проведена транзакція на рахунок ОСОБА_1 (вказаний нею в анкеті клієнта) на суму 75 000 грн. із призначенням платежу-перерахування коштів ОСОБА_1 НОМЕР_4 відповідно до кредитного договору №489239-КС-003 від 08.04.2024 року.( а. с. 37).

Як убачається із довідки про стан заборгованості, ОСОБА_1 за договором №489239-КС-003 про надання кредиту від 08.04.2024 року станом на 16.11.2024 року має загальну заборгованість за договором 152 711 грн з яких: 57914, 77 грн- заборгованість за кредитом; 94 797, 2 грн-заборгованість за відсотками. ( а. с. 35).

Тобто, судом першої інстанції встановлена наявність договірних відносин між відповідачкою та позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З матеріалів справи убачається, що умовами договору №489239-КС-003 про надання кредиту передбачено, строк повернення кредитудо 23.09.2024 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом - стандартна процентна ставка 2,00000000, знижена - 1,15012667 % від суми кредиту.

Пунктом 3.2 договору визначено, що протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом нараховується за ставкою вказаною у п.2.4 договору на залишок заборгованості по кредиту, наявної на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно графіку платежів.

Пунктом 3.2.3 договору також встановлений графік платежів, які має здійснювати позичальник для належного виконання умов кредитного договору.

Отже, сторонами було погоджено процентну ставку, яку має сплатити відповідачка у межах строку кредитування з 08 квітня 2024 року по 23 вересня 2024 року за користування кредитними коштами.

Сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору.

Поданий позивачем розрахунок заборгованості є чітким, повним та розгорнутим по окремим категоріям.

Отже, вимоги позивача про стягнення відсотків є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того,колегія суддів відмічає, що умови укладеного між сторонами кредитного договору відповідачкою в судовому порядку не оспорювались.

Визначаючи розмір заборгованості за грошовим зобов?язанням, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами.

Як убачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитом, нарахування відсотків за користування кредитом здійснювалося позивачем до 23.09.2024 року (строк дії договору), після вказаної дати нарахування відсотків не здійснювалося. Отже, розмір нарахованих, не погашених відсотків становить 94 797 грн 20 коп (а. с. 32-33).

Тобто, позивачем, ТОВ «Бізнес позика», нарахування відсотків здійснювалося відповідно до погоджених умов договору та в обумовлений сторонами строк кредитування, а саме, до 23.09.2024 року.

Крім того, з матеріалів справи слідує, що відповідачка ОСОБА_1 здійснювала часткове погашення кредитної заборгованості, однак, станом на дату звернення до суду нею не було погашено усієї суми заборгованості.

За розрахунком заборгованості за кредитним договором позичальника, відповідачка на виконання умов договору здійснила часткову оплату за договором на загальну суму 113 355 грн 66 коп, що було враховано позивачем при зверненні до суду (а. с. 34).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо наявності підстав для задоволення позову ТОВ «Бізнес позика» та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом в розмірі 152 711,97 грн, яка складається з простроченого тіла кредиту - 57 914,77 грн, та прострочених відсотків - 94 797,20 грн.

При цьому, відповідачка, посилаючись на неправомірність нарахування відсотків, не подала жодного альтернативного розрахунку заборгованості або доказів, які б свідчили про застосування кредитодавцем незаконної процентної ставки. В той час, як відповідно до ст. 81 ЦПК України саме сторона, що посилається на певні обставини, повинна їх довести, однак, таких доказів надано не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач односторонньо здійснив збільшення процентної ставки та донарахував відповідачці надмірні проценти, інші платежі за прострочення виконання договору під час дії воєнного стану, всупереч прямій забороні викладеній у п. 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» та п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Умовами договору передбачено, що строк кредиту складає 24 тижні, стандартна процентна ставка - фіксована - 2,000000 в день; знижена процентна ставка за кредитом 1, 15012667; комісія - 11 500 грн; термін дії договору - до 23 вересня 2024 року, орієнтована загальна вартість кредиту - 195 000 грн. (а. с.11-13).

Пунктом 3.2 договору визначено, що протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом нараховується за ставкою вказаною у п.2.4 договору на залишок заборгованості по кредиту, наявної на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно графіку платежів.

З огляду на те, що ОСОБА_1 не сплачувалися вчасно кошти згідно графіку платежів, що призвело до збільшення суми кредиту, тому процентна ставка нараховується за кожен день користування кредитом на залишок заборгованості по кредиту.

Вказані умови були погоджені сторонами під час підписання кредитного договору, а отже відповідачка погодилася із умовами щодо нарахування процентів у випадку невчасного внесення нею платежів.

Крім того, зматеріалів справи убачається, що жодних змін до умов кредитного договору після його укладення або під час дії воєнного стану не вносилось. Нарахування відсотків відбувалося виключно в межах строку дії договору, а процентна ставка залишалась фіксованою згідно з погодженими умовами. Отже, доводи відповідачкипро одностороннє підвищення ставки спростовується справи.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтоване стягнення судом з відповідачки комісії за обслуговування кредиту також не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, з огляду на таке.

Так, 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим текст статті 11 цього Закону викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту.

Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Виходячи з аналізу вимог п. 4 ч. 1 ст. 1, ч. 2 ст. 8, ч. 1 ст. 1, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року по справі №496/3134/19 щодо застосування ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також стягувати суму несплаченої вищевказаної комісії з відповідача (в т.ч. і в судовому порядку).

Пунктом 2.5 укладеного між сторонами договору визначено, що комісія за надання кредиту становить 11 250 грн. Розмір комісії, встановлений цим пунктом договору, залишається незмінним протягом усього строку (терміну) договору. Встановлений договором розмір комісії не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку.

Також, комісія за надання кредиту та порядок її сплати визначені пунктами 1.4, 2.7, 5.2 Правил про надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес позика», які є невід`ємною частиною договору про надання кредиту.

Укладаючи договір, ОСОБА_1 підтвердила, що ознайомлена з договором та Правилами, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань та зобов`язується неухильно дотримуватися їх.

Крім того, комісія за надання кредиту передбачена п.4 Паспорту споживчого кредиту та Таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача (Додаток №1 до Договору), які підписані ОСОБА_1 з використанням електронного цифрового підпису.

Так, п. 3.2.3 кредитного договору передбачено, що сторони на момент укладення договору встановили графік платежів, припускаючи, що позивальник буде його дотримуватися і застосовуватиметься знижена процентна ставка. Встановлений цим пунктом договору графік платежів, який передбачає сплату відповідачем платежів на погашення заборгованості за тілом, процентами та комісією за надання кредиту.

Відповідачка, здійснюючи платежі за кредитним договором та знаючи про те, що вони будуть розподілятися на погашення її заборгованості за процентами та комісією за надання кредиту, не заперечила щодо цього протягом всього дії строку кредитного договору.

Отже, колегія суддів відмічає, що умови договору № 489239-КС-003 про надання кредиту від 08 квітня 2024 року щодо розміру та порядку сплати комісії з ОСОБА_1 погоджені, вказані умови положенням Закону України «Про споживче кредитування» не суперечать, а тому колегія суддів вважає помилковими доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованогоо стягнення судом з відповідачки на користь товариства комісії.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження під час апеляційного переглядусправи, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердженняфактівпорушень зі сторони позивача. Натомість, надані позивачем документи свідчать про правомірність дій та відповідність умов договору чинному законодавству. А отже,відсутніправові підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Шелудько О. О. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 березня 2025 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Шелудько Оксани Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 18 червня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура