ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1299/25 Справа № 212/5508/23 Суддя у 1-й інстанції - Чайкін І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді БондарЯ.М.

суддів Зубакової В.П., Корчистої О.І.

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони

позивач - АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ»

відповідач- ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник адвокат Амельчишин Олег Валерійович на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 вересня 2024 року, ухвалене суддею Чайкіним І.Б. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 23 вересня 2024 року,

УСТАНОВИВ

У липні 2023 року АТ «КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ» звернулося в суд із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, зменшивши свої позовні вимоги та просило стягнути на їх користь основну суму боргу за надану послугу з постачання теплової енергії у розмірі 227 405,01 грн., 3% річних 5 587,47 грн., пеню 6 798,10 грн., компенсацію за інфляційні втрати 34 230,51 грн., плату за абонентське обслуговування в розмірі 130,50 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 4338,15 грн.

Мотивуючи свою заяву тим, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 приміщення 41.

АТ «КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ» надсилало фізичній особі ОСОБА_1 екземпляр Договору купівлі-продажу теплової енергії №1910/жб для підписання, однак даний договір відповідачем залишено поза увагою.

Свої договірні зобов`язання щодо постачання відповідачу теплової енергії позивач виконав в повному обсязі, однак відповідачка умови договору не виконувала у зв`язку з чим виникла заборгованість, яку позивач просив стягнути з відповідача, а також відшкодувати судові витрати по справі у вигляді судового збору.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 вересня 2024 року позов АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ» суму заборгованості за за централізоване опалення нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 у розмірі 227 405,01 грн., 3% річних 5 587,47 грн., пеню 6 798,10 грн., компенсацію за інфляційні втрати 34 230,51 грн., плату за абонентське обслуговування в розмірі 130,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ» судові витрати зі сплати судового збору в сумі 4338,15 гривень.

Відповідач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 оскаржила судове рішення в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі представник відповідача Амельчишин О.В. вказує на те, що рішення суду першої інстанції у відповідності до положень п.2 ч.1 ст.374, п.1, 2, 3, 4 ч. 1, ч.2 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Посилаючись на положення п.3 ч.3 ст.223 ЦПК України, представник відповідача вказує, що суд першої інстанції з урахуванням заяви представника відповідача про відкладення розгляду справи зобов`язаний був відкласти розгляд справи на іншу дату. Тим більш, суд повинен був врахувати, що сторона позивача також неодноразово подавала заяви про відкладення судового розгляду, а також не з`являлася в судове засідання без поважних причин і без повідомлення суду про неявку. Однак, суд першої інстанції не застосував до позивача жодних відповідних юридичних наслідків, що свідчить про певну упередженість суду при розгляді справи на користь позивача, що є порушенням права відповідача на справедливий суд, яке закріплене в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції в своєму рішенні вказав, що судом начебто був досліджений детальний розрахунок обсягу спожитої теплової енергії ОСОБА_1 щодо нежитлового приміщення 41 в буд. АДРЕСА_3 та станом на 30.09.2023 року, з урахуванням сплачених відповідачкою в рахунок заборгованості коштів (а.с. 205-207) складає 227 405, 01 гривня. Проте, вказане не відповідає дійсності оскільки суд не вказав, що саме було встановлено в результаті вказаного доказу, зокрема в рішенні не зазначений період за який нарахована та стягнута недоплата за комунальну послугу, не зазначено яким чином та на підставі чого (яких даних, показів приладів, тощо) була нарахована саме така сума заборгованості.

Представник відповідача вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що не підлягає застосуванню положення Постанови Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022 року "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" щодо заборони та стягнення неустойки, інфляційних нарахувань й процентів річних, нарахованих на заборгованість, на тій підставі, що вказана постанова стосується категорії саме «населення». Звертає увагу на те, що вказана постанова не містить обмеження щодо її застосуванні до нежитлових приміщень. Крім того термін населення означає сукупність людей, що постійно живуть у межах якоїсь конкретно вказаної території (районі, місті, області, частини країни, країні, континенту чи всієї земної кулі тощо). ОСОБА_1 проживає в м. Кривий Ріг, яка відноситься до території можливих бойових дій.

Вказує, що доводи сторони відповідача проти задоволення позову полягали в тому, що необхідність сплати всіма співвласниками багатоквартирного будинку заборгованості за опалення випливає з того, що підвальне приміщення є допоміжним приміщенням всього будинку так як в ньому проходять загальнобудинкові комунікації у тому числі і системи опалення, а індивідуальні прилади опалення ОСОБА_1 відсутні.

Окрім того, представник відповідача звертає увагу на те, що сторона відповідача доводила перед судом першої інстанції той факт, що відповідачка сплачувала за послуги з теплопостачання за фактично спожиті нею обсяги теплової енергії на підставі договору про купівлю-продаж теплової енергії, укладеного між сторонами справи 28.02.2020 №1910, який відповідачка вважає дійсним та таким, що не припинений. Тому заперечення відповідача проти позову не спростовуються рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого рогу Дніпропетровської області від 06.06.2024 року за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Криворізька теплоцентраль про визнання недійсним договору з надання житлово-комунальної послуги, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року. Вказане рішення не має приюдіційного значення, так як вказаним рішенням договір №1910 від 28.02.2020 не визнано недійсним або припиненим, висновків про припинення дії вказаного договору судові рішення у тій справі не містять. Крім того, суди у наведених судових рішеннях у вказаній справі послалися на норму п.3 Перехідних положень ЗУ Про комунальні послуги, яка не може припинити дію договору укладеного в 2020 році, оскільки вказаний закон був введений в дію у травні 2019 року, наведеною нормою Перехідних положень передбачена втрата чинності лише тих договорів, які були укладені до введення в дію ЗУ Про комунальні послуги.

Представник ОСОБА_2 вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що згідно розрахунку, доданого до позову, з відповідачки підлягають стягненню заборгованість по оплаті за централізоване опалення нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 у розмірі 227 405,01 грн., 3% річних - 5587,47 грн., пеню 6798,10 грн., компенсацію за інфляційні втрати - 34230,51 грн., плату за абонентське обслуговування в розмірі 130,50 грн.

Звертає увагу на те, що підвальне приміщення фактично є допоміжним, в ньому наявні лише загальнобудинкові системи опалення і відсутні докази того, що будь-коли підвальне приміщення мало окремі засоби обігріву, які були б приєднані до внутрішньобудинкових систем опалення, то нарахування за його обігрів слід проводити як і для усіх інших співвласників багатоквартирного будинку, а саме як нарахування за обігрів допоміжних приміщень (під`їзди, горища, підвали, тощо). Зазначає, що розташована в підвальній частині приміщення АДРЕСА_4 система теплопостачання, використвується всіма споживачами житлових та нежитлових приміщень, через яку надавач послуг здійснює постачання теплової енергії та надає послугу. Таким чином, нарахування за теплову енергію у підвальній частині приміщення АДРЕСА_4 необхідно розраховувати виходячи з того, що ці трубопроводи є теплоізольованими і на відповідачку може бути покладений обов`язок сплати лише частки від загальної вартості теплової енергії, яка витрачається в цьому приміщенні і ця частка повинна дорівнювати частці відповідачки у її праві власності в багатоквартирному житловому будинку. Отже, на відповідача не може бути покладений обов`язок оплати в повному обсязі за опалення зазначеного підвального приміщення.

ОСОБА_2 зазначає, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Представник відповідача вказує, що суду у позивача необхідно було витребувати докази того, що у підвальному приміщенні до загальнобудинкових систем опалення були підключені індивідуальні опалювальні прилади (регістри опалення) в підвальній частині нежитлового приміщення №41 будинку АДРЕСА_1 та схему загальнобудинкової системи опалення вказаного будинку.

ОСОБА_2 вважає, що суд першої інстанції не врахував наведене, а також те, що позивачем суду не надано доказів правильності розрахунку, показників приладу обліку теплової енергії, опалювальної площі приміщення відповідача та щодо інших складових розрахунку.

У відзиві на апеляційну скаргу сторони відповідача, представник позивача АТ «КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ» Клецько Л.В., посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 вересня 2024 року.

При цьому, позивач зазначає, що належне відповідачу нежитлове приміщення є опалювальним, оскільки воно є невід`ємною частиною житлового будинку, що неспростовно відповідачем, а також в матеріалах справи відсутні документи на підтвердження відключення у встановленому законом порядку приміщення від мережі опалення.

Вказує, що між Акціонерним товариством «Криворізька теплоцентраль» та ОСОБА_1 фактично укладено Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, який є договором приєднання і обліковується у позивача за реквізитами №1910/жб від 01.11.2021 за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до п.13 Постанови КМУ «Про затвердження правил надання послуги з постачання теплової енергії та і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії» від 21.08.2019 №830 (далі Правила № 830) діями, які свідчать про приєднання споживача до умов індивідуального договору, зокрема, є надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги.

Позивач зазначає, що факт отримання відповідачем послуги підтверджується актами подачі теплоносія на житловий будинок, що містяться в матеріалах справи. Крім того, скаржником не заперечується та обставина, що нею була здійснена оплата за договором №1910/жб від 01.11.2021, що свідчить про факт отримання нею в період з листопада 2021 року по березень 2023 року послуги з постачання теплової енергії та приєднання до Типового індивідуального договору. Таким чином, послуга з постачання теплової енергії була надана відповідачу належним чином і у повному обсязі, що не спростовується останнім. А приєднання до умов публічного типового договору відбулось акцептом шляхом беззаперечного отримання послуги. Окрім того, Скаржник не надав жодного доказу, що ним не було отримано послугу з постачання теплової енергії, зокрема, не надано ані актів про відсутність теплової енергії у приміщенні, ані законодавчо встановленого переліку документів, що підтверджує від`єднання від мережі централізованого опалення, який є єдиною правовою підставою для зняття споживача з абонентського обліку та припинення нарахувань.

Окрім того, факт укладення типового індивідуального договору між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Криворізька теплоцентраль», за яким і заявлена вимога про стягнення заборгованості, встановлено рішеннями суду у справі №212/4338/24 та не потребує повторного встановлення і дослідження.

Вказує, що нежитлове приміщення відповідача вбудоване в перший поверх та підвальну частину чотирьохповерхового житлового будинку і його площа 211,2 м2. Оскільки в приміщенні відповідача відсутній прилад розподільного обліку теплової енергії базою для розподілу загального обсягу споживання теплової енергії у приміщенні відповідача є загальна площа приміщення, яка і є опалювальною площею приміщення - 211,2 м2. Оскільки Відповідач спожив теплову енергію для обігріву належного йому на праві приватної власності нежитлового приміщення, то Позивачем, при розрахунках вартості наданих Відповідачу послуг, застосовувалися тарифи, передбачені для групи «інші споживачі», а не «населення». Так як, приміщення за адресою: АДРЕСА_2 є нежитловим, відповідно не може використовуватись Відповідачем для проживання, а значить останній не може бути віднесений до категорії споживачів «населення». В силу того, що Відповідач не є ані громадянином, що використовує житло для проживання, ані релігійною організацією та національною творчою спілкою і їх регіональними осередками, ані бюджетною установою, він відносяться до категорії споживачів «інші споживачі». Доказів, які б підтверджували, що спірне нежитлове приміщення переведено до об`єктів житлового фонду та використовується Відповідачем для проживання, матеріали справи не містять.

Відтак, як вірно зазначено судом першої інстанції, Постанова Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» не може бути застосовано до ОСОБА_1 , як до споживача послуги з постачання теплової енергії, оскільки остання відносяться до категорії споживачів «інші споживачі», а не «населення».

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала повторну неявку сторони відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, думку представника АТ «Криворізька теплоцентраль» Клецько Л.В., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 , просила рішення суду першої інстанції з викладених у відзиві підстав залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі продажу від 30.05.2016 року (а.с.14-15).

АТ «КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ» розроблено Договір №1910 купівлі продажу теплової енергії. Відповідно до предмету договору позивач взяв на себе зобов`язання з постачання теплової енергії на об`єкт нежитлового приміщення, а відповідач зобов`язався оплачувати вказані послуги у терміни передбачені договором (а.с.16-20), екземпляр якого направлявся АТ «КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ» на адресу ФО ОСОБА_1 для підписання, однак оставлений відповідачем поза увагою.

Факт поставки теплової енергії у спірний період підтверджується актами подачі та припинення подачі теплоносія на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 22-225), а подача та припинення подачі такого теплоносія здійснювалась на виконання рішень Виконкому Криворізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону від 22.09.2021 року, 23.03.2022 року, 28.09.2022 року, 22.03.2023 року (а.с.26-29).

Судом було досліджено детальний розрахунок обсягу спожитої теплової енергії ОСОБА_1 щодо нежитлового приміщення 41 в буд. АДРЕСА_3 та станом на 30.09.2023 року, у урахуванням сплачених відповідачкою в рахунок заборгованості коштів (а.с. 205-207) складає 227 405, 01 гривня.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про повне задоволення позовних вимог, на підставі досліджених доказів, наданих сторонами по справі, виходив з того, що відповідач є власником нежитлового приміщення у житловому будинку АДРЕСА_3 , тому отримує за таким приміщенням послугу з постачання теплової енергії не для задоволення власних житлово-побутових потреб, а для обігріву нежитлового приміщення, тому ОСОБА_1 повинна сплачувати за вказану послугу по тарифам, встановленим для категорії споживачів «інші споживачі».

Встановивши, що неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини 2 статті 625 ЦК України.

При цьому, суд зазначив, що положення Постанови Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022 року "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" щодо заборони та стягнення неустойки, інфляційних нарахувань й процентів річних, нарахованих на заборгованість не підлягають застосуванню, оскільки вона стосується категорії саме «населення», а не «інші споживачі».

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в апеляційній скарзі та не може погодитись з доводами представника відповідача Амельчишина О.В. викладеними в апеляційній скарзі, з огладу на таке.

Відповідно до ст.901 ЦК України за договором надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується надати послугу, яка споживається у процесі здійснення певної дії або здійснення певної діяльності, а інша сторона зобов`язується сплатити виконавцю дану послугу, якщо інше не встановлено договором.

На підставі ст.67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплову енергію та інші послуги) береться крім квартирної плати згідно затверджених у встановленому законом порядку тарифам.

Ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) визначено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно із ст.9, 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Ціни (тарифи) відповідно до закону встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) та ст.4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону.

За ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) до комунальних послуг відносяться послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води.

На підставі ч.5 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Відповідно до ч.4 ст.22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) послуга з постачання гарячої води надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання гарячої води, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

За змістом ст.16 Закону України «Про теплопостачання» до повноважень національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, при регулюванні господарської діяльності суб`єктів відносин у сфері теплопостачання, належать розробка методик розрахунків тарифів на виробництво теплової енергії та плати за її транспортування та постачання; забезпечення проведення єдиної тарифної політики у сфері теплопостачання.

На підставі п.2 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, опалювана площа (об`єм) квартири (будинку садибного типу) - загальна площа (об`єм) квартири, а також будинку садибного типу без урахування площі лоджій, балконів, терас.

Пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» визначено, що плата за теплову енергію повинна вноситися щомісячно.

За п.3 ч.2 ст.10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 цього Закону, - за розрахунковим або середнім споживанням) обсяг спожитої у будівлі теплової енергії включає обсяги теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування, гаряче водопостачання (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді), забезпечення функціонування внутрішньо-будинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) та розподіляється між споживачами в такому порядку, зокрема, загальний обсяг теплової енергії (крім обсягу теплової енергії, витраченого на приготування гарячої води, забезпечення функціонування внутрішньо-будинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також приміщень, де встановлені вузли розподільного обліку теплової енергії/прилади - розподілювачі теплової енергії) розподіляється між споживачами, приміщення/опалювальні прилади яких не оснащені вузлами розподільного обліку теплової енергії/приладами - розподілювачами теплової енергії, пропорційно до опалюваної площі (об`єму) таких споживачів.

Відповідно до п. 1.5 «Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання», затвердженого постановою НКРЕКП від 25.06.2019 року №1174, тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії формуються для таких категорій споживачів: населення; бюджетні установи; релігійні організації (крім обсягів, що використовуються для провадження виробничо-комерційної діяльності); інші споживачі.

Згідно із листом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП) від 18.03.2015 року №2450/15/61-15, роз`яснено, що оплату за теплову енергію та житлово-комунальні послуги за тарифами «для населення» здійснюють власники/користувачі житлового будинку, квартири, інших приміщень, призначених та придатних для постійного проживання в них, за умови їх використання виключно для постійного проживання, а інші особи, які не підпадають під зазначені категорії, здійснюють оплату за теплову енергію та житлово-комунальні послуги за тарифами для «інших споживачів».

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач є власником нежитлового приміщення у житловому будинку АДРЕСА_3 та отримує за таким приміщенням послугу з постачання теплової енергії не для задоволення власних житлово-побутових потреб, а для обігріву нежитлового приміщення, дійшов вірного висновку , що ОСОБА_1 повинна сплачувати за вказану послугу по тарифам, встановленим для категорії споживачів - «інші споживачі».

Висновок суду першої інстанції у цій частині узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постановах від 22 лютого 2018 року по справі №359/7497/16-ц та від 28 листопада 2018 року по справі №361/6987/13-ц.

Судом було досліджено детальний розрахунок обсягу спожитої теплової енергії ОСОБА_1 щодо нежитлового приміщення 41 в буд. АДРЕСА_3 за період з березня 2021 року по березень 2023, яка та станом на 30.09.2023 року, у урахуванням сплачених відповідачем в рахунок заборгованості коштів (а.с.205-207) складає 227 405, 01 гривня.

Згідно з положенням частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 виснувала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Оскільки неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, позовні вимоги про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини 2 статті 625 ЦК України.

Положення Постанови Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022 року "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" щодо заборони та стягнення неустойки, інфляційних нарахувань й процентів річних, нарахованих на заборгованість не підлягають застосуванню, оскільки, як встановлено судом відповідач як власник нежитлового приміщення віднесена до категорії «інші споживачі», на яких ці Положення не розповсюджуються.

Доводи представника відповідача про відсутність між сторонами договірних відносин, необхідність сплати всіма співвласниками заборгованості спростовуються рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого рогу Дніпропетровської області від 06.06.2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Криворізька теплоцентраль про визнання недійсним договору з надання житлово-комунальної послуги, залишеного без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року, яке має преюдиційне значення.

Матеріалами справи встановлено, що судом першої інстанції 20.11.2023 за клопотанням представника відповідача ОСОБА_2 у справі було призначено судову інженерно технічну експертизу. Проведення, якої доручено експертам ДНІПРОПЕТРОВСЬКОГО НАУКОВО-ДОСЛІДНОГО ІНСТИТУТУ СУДОВИХ ЕКСПЕРТИЗ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ УКРАЇНИ.

Проте, через несплату стороною відповідача вартості експертизи, що було покладено на відповідача, судово інженерно технічна експертиза, яка мала б дати відповіді на питання сторони відповідача на підтвердження позиції про недоведеність та необґрунтованість заявлених АТ «Криворізька теплоцентраль» позовних вимог проведена не була, тобто, стороною відповідача не спростовані надані позивачем докази та обґрунтовані доводи сторони позивача про доведеність позову.

Згідно зі ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, положення ст.322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Стороною відповідача розрахунок заборгованості позивача не спростовано, свого контррозрахунку суду не надано.

Доводи представника відповідача про те, що суд першої інстанції, отримавши заяву сторони відповідача повинен був відкласти розгляд справи на іншу дату та врахувати те, що сторонам позивача також неодноразово подавала заяви про відкладення судового розгляду справи та не з`являлася в судове засідання без поважних причин і без повідомлення суду про неявку, при цьому суд першої інстанції не застосував до позивача жодних відповідних юридичних наслідків, що свідчить про певну упередженість суду при розгляді справи на користь позивача та є порушенням права відповідача на справедливий суд, колегія суддів вважає необґрунтованими, такими, що суперечать матеріалам справи.

Колегія суддів перевіривши матеріали справи встановила, що наведені вище доводи представника відповідача суперечать матеріалам справи, оскільки судовий розгляд неодноразово було відкладено, як за клопотаннями сторони позивача, так і за клопотаннями сторони відповідача, при цьому у разі неможливості бути присутнім в черговому судовому засіданні представник позивача своєчасно повідомляв суд про причини своєї неявки.

Відповідно до положень ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Окремо слід зазначити, що справа перебувала в провадженні суду першої інстанції з 27 липня 2023 року, неодноразо призначались судові засідання, 09.10.2023 відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на позов, в якому викладена її позиція по заявленому позову, окрім того стороною відповідача подавалися й інші клопотання, зокрема про призначення судової інженерно-технічної експертизи (а.с.141, 145-148), клопотання про долучення доказів та витребування доказів, про зупинення провадження у справі, тобто позиція відповідача була почута судом першої інстанції, тому чергова заява адвоката Амельчишина О.В. від 19 вересня 2024 року про відкладення розгляду справи на іншу дату не перешкоджала суду розглянути справу по суті за відсутності відповідача та його представника.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник адвокат Амельчишин Олег Валерійович залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення виготовлено 12 червня 2025 року.

Головуючий: Я.М. Бондар

Судді: В.П. Зубакова

О.І. Корчиста