ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 червня 2025 року

м. Харків

справа №645/996/23

провадження №22-ц/818/2809/25;

провадження №22-ц/818/2810/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Скрипника Сергія Івановича на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 10 лютого 2025 року та додаткове рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 03 березня 2025 року, постановлене під головуванням судді Ульяніч І.В.,

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду. Просило стягнути з відповідачів на його користь заборгованість за послуги з теплопостачання у розмірі 68936,01 грн, вирішити питання судових витрат.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 10 лютого 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за надані послуги опалення та підігріву холодної води за період з листопада 2011 року по січень 2022 року у розмірі 67885 грн 96 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судовий збір у розмірі 2643,12 грн.

Додатковим рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 03 березня 2025 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 209,68 гривень.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Скрипник Сергій Іванович просить скасувати рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10.02.2025 та ухвалити нове судове рішення, яким частково задовольнити вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» щодо стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду з ОСОБА_1 з урахуванням клопотання відповідачки про застосування строку позовної давності; скасувати додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.03.2025 і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги щодо стягнення з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу у повному обсязі, а саме 13 556,00 грн.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що судом першої інстанції не застосовано строку позовної давності, чим проігноровано заяву відповідачів. Також вказує, що судом порушено вимоги чинного законодавства під час застосування практики Верховного Суду, оскільки до правовідносин безпідставно застосовані норми ст.264 ЦК України щодо переривання строку позовної давності. Вказує, що відповідачами не переривався строк позовної давності, оскільки сума заборгованості сплачена ними не була, з моменту її першої сплати, а тому вважає, що до даних правовідносин слід застосовувати висновок Верховного Суду, в якому зазначено: якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що з червня по листопад 2011 року відповідач взагалі не здійснювала оплату комунальних послуг і враховуючи клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності та відсутності поважної причини у позивача його пропуску, то позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. З листопада 2011 року відповідач здійснювала оплату комунальних послуг майже кожного місяця, але не в повному обсязі, тобто вчиняла дії, що свідчить про визнання нею свого боргу. Згідно ст. 264 ЦК України - перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Враховуючи те, що відповідач була обізнана про наявність заборгованості за послуги КП «ХТМ», здійснювала оплату за надані послуги, але не в повному обсязі, тобто визнавала борг, за таких обставин суд стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за надані послуги опалення та підігрів води, а саме за період з листопада 2011 року по січень 2022 року, у розмірі 67885,96 грн. Таким чином, позовні вимоги КП "Харківські теплові мережі" підлягають частковому задоволенню в розмірі 67885,96 грн.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Матеріали справи свідчать про те, що у березні 2023 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб.

Опалення та гаряче водопостачання будинку, в якому мешкає відповідач, здійснюється позивачем централізовано.

Даних про відмову відповідача від надання їй позивачем послуг опалення та підігріву води матеріали справи не містять.

Згідно розрахунку позивача, за період з червня 2011 року по січень 2022 року заборгованість відповідача по сплаті послуг централізованого опалення та підігріву води становить 68936,07 грн.

Позивач надає відповідачці послуги з централізованого теплопостачання.

Особистий рахунок № НОМЕР_1 відкритий на ім`я ОСОБА_1 .

В обґрунтування розміру позовних вимог КП «Харківські теплові мережі» зазначило, що підприємство надає послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання. Відповідач є споживачем вказаних послуг з теплопостачання адресою: АДРЕСА_1 . Однак в порушення приписів чинного законодавства свого обов`язку щодо проведення оплати за комунальні послуги з теплопостачання не здійснюють, внаслідок чого у відповідачів перед позивачем утворилась заборгованість: за надані послуги з теплопостачання у розмірі 68936,01 грн. Позивач посилався на те, що відповідачем не в повному обсязі виконуються обов`язки щодо сплати вартості послуг з теплопостачання.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги є індивідуальним споживачем.

У відповідності до статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги з постачання теплової енергії та гарячої води.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Крім того частиною 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача, за відсутності іншого погодженого строку, сплачувати отримані житлово-комунальні послуги щомісяця.

Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити послуги з теплопостачання виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

Відповідно до п.п. 1 п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

При цьому правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено обов`язок з оплати вартості отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Як вбачається з відомості нарахувань та сплати за теплову енергію з урахуванням періоду платежу, відповідачка є споживачем послуг теплової енергії шляхом відкриття особового рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 (ЖЕД № 2423) (а.с. 5).

З наданої позивачем відомості нарахувань та сплати за теплову енергію з урахуванням періоду платежу вбачається, що за період з червень 2011 року по січень 2022 року ОСОБА_1 має заборгованість за послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання в розмірі 68936,01 грн.

Згідно ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договорів найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями.

Приписами п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст.10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім, випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Згідно ст. 162 ЖК України плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, у строки, визначені угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Досліджені в судовому засіданні суду першої інстанції докази свідчать, що відповідач ОСОБА_1 , як споживач житлово-комунальних послуг, була зобов`язана сплачувати спожиті житлово-комунальні послуги, зокрема послуги з теплопостачання, протягом періоду з червня 2011 року по січень 2022 року.

Проте оплату у визначеному розмірі не здійснювала. У зв`язку з чим утворилась заборгованість.

За таких обставин, обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 , заборгованості за послуги з теплопостачання за період з червня 2011 року по січень 2022 року.

Щодо заяви ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності судова колегія зазначає наступне.

Відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі подана заява про застосування наслідків пропуску строків позовної давності.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач не в повному обсязі виконував свої обов`язки з оплати послуг теплопостачання, які фактично були надані КП «Харківські теплові мережі».

Висновок суду першої інстанції щодо переривання перебігу строку позовної давності, оскільки відповідачка ОСОБА_1 частково сплачувала заборгованість за послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, що підтверджується відомістю про нарахування та оплату за послуги є безпідставним.

З огляду на щомісячне нарахування суми за спожиті комунальні послуги, періодична сплата відповідачкою сум на рахунок позивача не свідчить про визнання боргу та не є підставою для висновку про переривання позовної давності.

Тому судова колегія не погоджується з розміром стягнення, оскільки судом стягнута сума поза межами строку позовної давності.

Позивачем нарахована заборгованість за період з червня 2011 року по січень 2022 року, відповідачка заявила про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому перебіг позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.. 261 ЦК України).

Зі змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку. Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

В такому разі слід дослідити призначення платежів, квитанції на сплату житлово-комунальних послуг та історію таких оплат і в разі вчинення боржником оплати чергового платежу, встановити чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, що не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові за № 6-43цс17 від 22 березня 2017 року.

Вирішуючи питання про розмір стягнення заборгованості за послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, судом безпідставно не враховано заяву відповідачки про застосування строку позовної давності, що виникла у період до квітня 2017 року.

Правовідносини, які склалися між сторонами є грошовим зобов`язанням, у якому серед інших прав і обов`язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) вимагати від боржника сплатити гроші за надані послуги.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено покладення обов`язку по сплаті за послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води на власника, наймача, орендаря житлового приміщення.

Відповідачкою не надано доказів погашення заборгованості за послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у зазначений період.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» 540-IX від 30 березня 2020 року розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема п. 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний Закон набрав законної сили з 02 квітня 2020 року.

Тобто, Закон установлює, що: "під час дії карантину, строки, визначені статтею 257 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину".

З цього слідує, що у разі закінчення процесуального строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину.

З урахуванням того, що позивач звернувся до суду з позовом у межах строку позовної давності, а Закон No 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин із 12 березня 2020 року позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Виходячи з вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а позовні вимоги частковому задоволенню.

Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума заборгованості за послуги з теплопостачання у межах строку давності (за період з 01.04.2017 року по 31.01.2022 року) і складає 54 952,53 грн.

В частині позовних вимог з 01 червня 2011 року по 31.03.2017 року необхідно відмовити у зв`язку із спливом позовної давності.

Щодо вимог апеляційної скарги про перегляд додаткового рішення суду про стягнення судових витрат, судова колегія зазначає наступне.

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_1 про стягнення судових витрат суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням положень зазначених в частині другій статті 141 ЦПК України, наданих заперечень представника позивача у відзиві на заяву про перегляд заочного рішення суду та часткове задоволення позовних вимог, позов було задоволено на 98,48% від ціни позову, витрати на професійну правничу допомогу підлягають покладенню на сторони пропорційно до розміру задоволення позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги судом задоволено частково, виходячи з положень ст.ст.137, 141, 270 ЦПК України, суд першої інстанції ухвалив додаткове рішення про стягнення з позивача на користь відповідача понесені ним витрати на оплату професійної правової (правничої) допомоги у розмірі 209,68 грн (13556*1050,05:67885,96).

Судова колегія частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.

Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Судом встановлено, що Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Скрипник С.І., має право на заняття адвокатською діяльністю, що підтверджується свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю №21/2042 від 23.04.2019 року, видане Радою адвокатів Закарпатської області.

Відповідачем Горовенко М.О. 19.09.2024 року укладено договір про надання правової допомоги з адвокатом Скрипник С.І., про надання правової допомоги. 18.12.2024 року між ОСОБА_1 та адвокатом Скрипник С.І. була укладена Додаткова угода №1 до Договору від 19.09.2024 року. Згідно з п. 1 Додаткової угоди № 1 до Договору Клієнт доручає Адвокату представництво інтересів, надання професійної правничої допомоги, вивчення та підготовку всіх необхідних процесуальних документів, у тому числі позовної заяви, відповіді на відзив на позовну заяву, додаткових пояснень, заяв, клопотань тощо, вивчення та долучення до справи матеріалів судової практики з метою обґрунтування правової позиції у спорі, належне оформлення відправлень та надсилання процесуальних документів засобами електронного та/або поштового зв`язку у відповідності до вимог процесуального законодавства у судовій справі № 645/996/23, що розглядається Фрунзенським районним судом м. Харкова.

Згідно з п. 2 Додаткової угоди № 1 до Договору Сторони домовились, що за надання Адвокатом правової допомоги за Договором встановлюється оплата у вигляді фіксованої ставки адвокатського гонорару, що складає 50 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за годину роботи, встановленого з 01 січня календарного року на час проведення розрахунку та складання Акту наданих послуг (правової допомоги).

Відповідно до п. 3 Додаткової угоди № 1 до Договору у наступній редакції: «Гонорар за надання Адвокатом правової допомоги за Договором сплачується Клієнтом на п/р ІВАN НОМЕР_2 в АТ «ПриватБанк» або готівкою, але не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів після набрання законної сили рішення суду першої інстанції.»

Крім того, Сторонами будо узгоджено, що оплата правової допомоги за Договором (гонорару) не залежить від результату (сприятливого чи не сприятливого для Клієнта) розгляду справ (спорів) (п. 4 Додаткової угоди № 1 до Договору).

12.02.2025 між ОСОБА_2 адвокат Скрипник С.І. було складено Акт виконаних робіт (наданих послуг) за Договором № б/н про надання правової допомоги від 19.09.2024 року

Згідно з п. 1. Акту Сторони підтверджують, що Адвокат надав, а Клієнт отримав послуги відповідно до переліку.

Даним актом, Сторони погодили договірні ціни на правову допомогу, а також погодились із тим, що акт є Звітом про надану правничу (правову) допомогу (виконану роботу, надані послуги) Сторони не мають будь-яких взаємних претензій щодо обсягу, якості та вартості наданих послуг (правової допомоги).

Вартість робіт (наданих послуг) у відповідності до наведеного переліку (п.п. 1-5 переліку) склала 13 556 грн. Додатково Сторони узгодили, що представництво Клієнта в цивільному судочинстві у суді першої інстанції, а саме участь у судових засіданнях по справі № 645/996/23 вартує 1500 грн. за кожне судове засідання (враховуючи судові засідання, які не відбулись не з вини Позивача та/або Представника Позивача). Вартість зазначених наданих послуг склала 7 500 грн.

Як вбачається з Акту виконаних робіт (наданих послуг) наданої правової допомоги за Договором б/н від 12.02.2025 про надання правової допомоги від 19.09.2024 року, вартість послуг адвоката Скрипника С.І. складають 13556,00 грн.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати на правничу допомогу адвоката можуть включати в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката.

Для того, щоб суд міг визначити розмір понесених витрат на правничу допомогу з метою їх подальшого розподілу, сторона по справі повинна подати детальний опис наданих робіт (послуг) та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При відшкодуванні витрат на правничу допомогу розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо). У такому випадку важливо, щоб договір про надання правничої допомоги був з прозорим ціноутворенням, аби суд міг об`єктивно оцінити вартість та обсяги роботи адвоката. Адвокат повинен також надати детальний опис виконаних робіт з наданням доказів (документального підтвердження) факту виконаних адвокатом робіт.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягненню з КП «ХТМ» на користь відповідачки підлягають судові витрати на правову допомогу під час розгляду справи пропорційно до задоволених позовних вимог.

Оскільки рішення суду змінено в частині розміру стягнення суми заборгованості, то і сума судових витрат на правову допомогу також підлягає зміні.

Виходячи з вищевикладеного судова колегія доходить висновку, що з КП «ХТМ» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судові витрати на правову допомогу в розмірі 2 749,16 грн, що є пропорційним відповідно до частини від задоволених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, з матеріалів справи вбачається, що КП «Харківські теплові мережі», звертаючись до суду з позовом, сплатило 2 684,00 грн судового збору (а.с.1,2).

Позовні вимоги задоволено на 79,72 %.

Таким чином, з відповідачки необхідно стягнути на користь КП «Харківські теплові мережі» 2 139,68 грн за подачу позивачем позову до суду.

Проте апеляційна скарга відповідача також підлягає частковому задоволенню, а саме: на 20,28 %, тому з КП «Харківські теплові мережі» підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 653,18 грн (20,28% від 3 220,80 грн).

Згідно ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином з ОСОБА_1 на користь КП «Харківські теплові мережі» слід стягнути судовий збір у розмірі 1 486,50 грн (2 139,68-653,18).

Керуючись ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Скрипника Сергія Івановича - задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 10 лютого 2025 року -змінити.

Позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання, за період з 02.04.2017 року по 31.01.2022 року у розмірі 54 952,53 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Додаткове Фрунзенського районного суду м.Харкова від 03 березня 2025 року - змінити.

Заяву представника ОСОБА_1 адвоката Скрипника Сергія Івановича про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу - задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції, пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 2 749,16 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судовий збір 1 486,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова