Справа №490/1425/25 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження №22-ц/812/1189/25
Постанова

Іменем України

09 червня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Коростієнко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 25 квітня 2025 року, під головуванням судді Гуденко О.А., в приміщенні суду першої інстанції о 12.57 год., по цивільній справі за заявою ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2025 року ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису.

В обґрунтування заяви зазначила, що з 15 серпня 1981 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який розірвано рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 09 вересня 2002 року.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишився проживати разом з заявницею та їх донькою і онуком в квартирі, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

За час спільного проживання ОСОБА_1 регулярно проявляє відносно неї безпідставну агресію, цькує, погрожує, ображає нецензурною лайкою, іноді застосовує фізичне насилля (зафіксовані поліцією епізоди повторювались у 2003 році та у 2025 році).

26 березня 2003 року ОСОБА_1 наніс їй тілесні ушкодження, у зв`язку з чим вона вимушена була звернутися до правоохоронних органів. За результатами її звернення до поліції з ОСОБА_1 проведено роз`яснення про недопустимість насильства в сім`ї, а також виставлено офіційне застереження за ст.ст. 121-122, 296 УК України.

24 січня 2025 року ОСОБА_1 вкотре наніс їй тілесних ушкоджень, побив їх онука ОСОБА_4 , який за неї заступився.

За фактом даної події 25 січня 2025 року внесені відомості до ЄРДР за №0000028, №0000029 та розпочато досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Після вказаних подій ОСОБА_1 не припиняє здійснювати відносно заявниці психологічне насильство, погрожує її вбити, викинути з квартири її особисті речі, неодноразово ображав нецензурною лайкою, чим завдає значної шкоди її психологічному та фізичному здоров`ю.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_3 просила видати обмежувальний припис строком на шість місяців, яким визначити заходи обмеження прав ОСОБА_1 , а саме:

заборонити ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_3 ;

заборонити ОСОБА_1 наближатися на відстань ближче 200 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_3 ;

заборонити ОСОБА_1 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_3 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому йому, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

заборонити ОСОБА_1 вести з ОСОБА_3 листування, телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2025 року частково задоволено заяву ОСОБА_3 .

Видано обмежувальний припис строком на 4 (чотири) місяці стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , а саме:

- заборонено ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_3 ;

- заборонено ОСОБА_1 наближатися на відстань ближче 200 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_3 ;

- заборонено ОСОБА_1 вести з ОСОБА_3 листування, телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 вчиняє відносно ОСОБА_3 психологічне насильство, від чого страждає вона та зареєстрований в квартирі спільний неповнолітній онук, від його дій заявниця зазнає постійного психологічного та фізичного насильства, що негативно впливає на її фізичний та психологічний стан - що підтверджено наданими медичними висновками.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність, порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду змінити, змінивши строк дії обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 з 4 до 1 місяця.

Наголошує, що ОСОБА_1 визнав свою провину у суді, зробив висновки щодо недопустимості повторення подібних вчинків, вважає, що суд невірно встановив наявні ризики продовження ним у майбутньому домашнього насильства.

Звертає увагу суду на те, що він є пенсіонером за віком, його доходи є незначними і не дають можливості винаймати окреме житло, він фактично мешкає на вулиці, оскільки апелянту заборонено перебувати у житлі, яке є спільною власністю його та заявниці.

ОСОБА_1 має хронічне захворювання серцево-судинної системи склеротичний кардіосклероз, а перебування у незвичних та незручних місцях не сприяє підтриманню належного стану його здоров`я.

Доводи відзиву ОСОБА_3 на апеляційну скаргу зводяться до того, що вимоги апеляційної скарги безпідставні, необґрунтовані, скарга є такою, що не підлягає задоволенню.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 1981 по 2002 роки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , перебували у зареєстрованому шлюбі та під час шлюбу отримали трикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , титульним власником якої є заявниця (а.с.8-11).

Після розірвання шлюбу колишнє подружжя залишилося проживати в цій квартирі за вказаною адресою.

Факт застосування фізичного насильства ОСОБА_1 до заявниці підтверджується її зверненням до поліції із заявою 24 січня 2025 року, витягом з ЄРДР від 25 січня 2025 року; складеною Формою оцінки ризиків вчинення домашнього насильства уповноваженим інспектором СПДН ВП Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області від 24 січня 2025 року.

Згідно копії висновку експерта № 64 від 24.02.2025 року у ОСОБА_3 виявлені тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин потиличної ділянки голови справа та правого плеча, синця на зовнішній поверхні в проекції правого стегнового суглобу з переходом на зовнішньо-верхній квадрат правої сідниці. Дані тілесні ушкодження могли утворитися внаслідок не менш 2-х ударних дій тупими твердими предметами з обмеженою контактуючою поверхнею, якими могли бути руки, ноги та інші предмети з давністю утворення біля 3-х діб до часу огляду. Утворення даних тілесних ушкоджень при падінні тіла- малоймовірно.

Вироком у справі № 490/1166/25 від 11 березня 2025 року Центрального районного суду м. Миколаєва за кримінальним провадженням, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000028 від 25 січня 2025 року, за обвинуваченням ОСОБА_1 , останнього визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень. Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Вказаним вироком встановлено факт спричинення тілесних ушкоджень своїй колишній дружині ОСОБА_3 , які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Матеріалами справи також підтверджено, що 24 січня 2025 року у квартирі АДРЕСА_2 , у ході спілкування ОСОБА_1 з неповнолітнім онуком ОСОБА_4 на побутовому ґрунті виник словесний конфлікт, який у подальшому переріс у сварку, в ході якої ОСОБА_1 наніс неповнолітньому тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин спинки носу, передньої поверхні грудної клітки справа, поверхневої рани слизової оболонки нижньої губи справа, які за ступенем тяжкості відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень (кожне).

Відповідно до письмової заяви, складеної у присутності захисника адвоката Завгороднія Є.Г., обвинувачений не оспорює встановлені під час досудового розслідування обставини, ознайомлений з обмеженням права на апеляційне оскарження згідно з ч.2 ст.302 КПК України, та згоден на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

Потерпілі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 також надали заяви, в яких зазначено, що вони згодні з встановленими під час досудового розслідування обставинами, ознайомлені з обмеженням права на апеляційне оскарження згідно з ч.2 ст.302 КПК України, та не заперечують проти розгляду обвинувального акту у спрощеному провадженні, тобто без їх виклику та без проведення судового розгляду.

Факт застосування до заявниці фізичного насильства, вчиненого за наведених обставин 24 січня 2025 року ОСОБА_1 не заперечував і в судовому засіданні щодо розгляду вказаної заяви.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до пунктів 3, 4, 14, 15 та 17 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству").

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Згідно з частиною першою статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вказаних вище правових норм видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61 19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження № 61-1693св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20), від 28 червня 2022 року у справі № 466/180/22 (провадження № 61-4104св22), від 25 липня 2023 року у справі № 344/1732/23 (провадження № 61-6759св23), від 27 червня 2024 року у справі № 509/7151/23 (провадження № 61-4448св24).

У постанові від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) Верховний Суд зробив висновок, що "враховуючи положення Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях".

У постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19) Верховний Суд зазначив, що "при вирішенні питання щодо застосування обмежувального припису суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи".

У постановах від 27 листопада 2019 року у справі № 753/23624/18 (провадження № 61-9012св19) та від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19 (провадження № 61-15016св19), на які, як на підставу касаційного оскарження, посилається заявниця в касаційній скарзі, Верховний Суд вказав, що "суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві".

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що "принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс".

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_3 , суд першої інстанції, врахував положення зазначених вище правових норм, прийняв до уваги триваючий і системний характер протиправних дій ОСОБА_1 , та для запобігання ризику продовження останнім таких дій по відношенню до заявниці та з метою захисту її прав і свобод дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення заяви, про що навів відповідне обґрунтування своїх висновків.

Доводи апеляційної скарги про те, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису та забороняючи апелянту тимчасово перебувати у житлі, яке є спільною власністю його та заявниці, суд першої інстанції не врахував його пенсійний вік, незначний розмір доходів, які не дають можливості винаймати окреме житло, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідно до Закону «Про запобігання та протидію домашньому насильству», пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особи, яка вчинила домашнє насильство.

Інші доводи апеляційної скарги, не можуть бути прийняті до уваги, не спростовують висновків суду, який врахував стан здоровя апелянта, визнання ним вини, оцінив ризики, передбачені ч.3 ст. 26 вказаного вище Закону, серйозність домашнього насильства та з метою запобігання його у подальшому, частково задовольнив заяву, тимчасово обмежив права ОСОБА_1 , що є легітимним заходом втручання у права та свободи останнього, забезпечивши безпеку постраждалої особи від домашнього насильства.

За наведених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Качаном Романом Юрійовичем залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді:

_____________________

Повне судове рішення складено 10. 06. 2025 р.