Провадження № 22-ц/812/664/25 Суддя першої інстанції Гуденко О.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 червня 2025 року м. Миколаїв Справа № 490/6766/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Тищук Н.О.,

при секретарі судового засідання Богуславській О.М.,

за участі представниці відповідача ГУ Національної поліції в Миколаївській області Нофенко М.В.,

представниці відповідача ГУ Державної Казначейської служби України у Миколаївській області Самарської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2025 року, повне судове рішення складено 24 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_1 до Держави України, в особі Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Головного управління Державної казначейської служби у Миколаївській області про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

17 липня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України, в особі Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (далі ГУНП в Миколаївській області), Головного управління Державної казначейської служби у Миколаївській області про відшкодування шкоди.

Позов обґрунтовував тим, що в квітні-червні 2023 уповноважені службові та посадові особи територіального органу поліції-відділення поліції № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області умисно з метою приховати злочинну діяльність службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 ) не виконали положення законів України статті 214 КПК України протягом 24-х годин не внесли відомості в ЄРДР за його заявою, керівник органу досудового розслідування, не виконав передбачені Законом України від 13 квітня 2012 року № 4651-VI в статті 55 і 214 ЦПК України обов`язки: не вручив йому пам`ятку про права потерпілого, не визначив слідчого для здійснення досудового слідства тяжкого злочину, через що слідчий не вніс до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості з заяви позивача і, відповідно злочини не розслідувалися, докази не збиралися, не оцінювалися, нікого не повідомлено про підозру і обвинувальний акт не був переданий в суд, який не здійснив захист прав і свобод ОСОБА_1 .

Слідчий майже за 80 днів при встановленому строку в 60 днів не здійснив збирання доказів, не повідомив про підозру, не направив до суду обвинувальний акт.

Вказує, що вказані дії завдали йому моральної шкоди, розмір якої він оцінив у 268 400 грн. Внаслідок незаконного обмеження його прав він тривалий час залишався в стані невизначеності, протягом тривалого строку не мав можливості вести свій звичайний спосіб життя, зазнав негативного впливу, був вимушений виправдовуватися перед родичами та друзями, що принизило його честь та гідність, а тривала нервова напруга призвела до появи негативних змін у стані здоров`я.

Доказом порушення прав позивача є відсутність у нього виданого талону-повідомлення про прийняття та реєстрацію заяви від 27 квітня 2023 року, який мав бути виданий протягом 24 годин. Також у позивача відсутня пам`ятка про права потерпілого, будь-які копії постанов, тощо в межах кримінального провадження № від 08 червня 2023 року 0000704 .

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Головного управління Державної казначейської служби у Миколаївській області на його користь в порядку відшкодування моральної шкоди 268 400 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами як неправомірність дій посадових осіб відповідача так і факт завдання йому моральної шкоди внаслідок несвоєчасних «інших процесуальних дій» щодо реєстрації відповідальними особами відповідача його заяв про вчинення кримінальних правопорушень та не вручення йому пам`ятки про права потерпілого, також позивачем не доведено причинний зв`язок між діями посадових осіб відповідача та настанням тих негативних наслідків, на які позивач посилався.

Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не виконав завдання проголошене та гарантоване в частині 1 статті 55 Конституції України.

Судом не надано правової оцінки зазначеним позивачем і встановленим судом фактам порушення прав людини, громадянина України, потерпілого.

Суд визнав ОСОБА_1 заявником, в той час, як він є потерпілим у кримінальному провадженні.

Суд мотивував свою відмову в задоволенні позову ненаданням доказів, хоча не зазначив яких саме.

Судом першої інстанції було обмежено право позивача на захист та відкинуто і не враховано вказані ним висновки Верховного Суду щодо презумпції заподіяння моральної шкоди. Також має місце неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи.

Від ГУНП в Миколаївській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому воно зазначало, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права. Позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а саме по собі твердження про вину відповідачів у незабезпеченні йому ефективного захисту за його заявами не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, завданої органами досудового слідства, бо позивач є потерпілим, а не обвинуваченим чи підозрюваним та до нього не застосовувались примусові заходи кримінального провадження, з якими закон пов`язує можливість виникнення деліктної відповідальності. В задоволенні апеляційної скарги просило відмовити.

Головне управління Державної казначейської служби у Миколаївській області також надало відзив на апеляційну скаргу в якому зазначало, що не погоджується із доводами апеляційної скарги, вважає їх необґрунтованими та безпідставними й заперечує проти її задоволення.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до відділення поліції № 2 Миколаївського районного управління поліції Головного управління поліції в Миколаївській області із заявою від 27 квітня 2023 року, яка була зареєстрована 28 квітня 2023 року про вчинені кримінальні правопорушення, передбачені статтями 403,363,366,367 КК України організованими групами службових та посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2023 року у справі № 489/2061/23 скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого поліції, яка полягає у невнесенні відомостей в ЄРДР з заяви потерпілого, нездійсненні слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений КПК України строк - задоволено частково.

Зобов`язано визначену керівником органу досудового розслідування уповноважену особу ВП № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінального правопорушення, викладені у заяві ОСОБА_1 , зареєстрованої в ЖЄО за № 4620 від 28 квітня 2023 року, за виключенням відомостей, по яким вже було внесено відомості до ЄРДР (Ухвала слідчого судді № 1-кс/489/528/23, матеріали ЖЄО 4840) та розпочати розслідування.

Як вбачається з ухвали слідчого судді, скаржник ОСОБА_1 звернувся зі скаргою до суду, в якій просить визнати незаконними рішення дії, бездіяльність слідчого; зобов`язати слідчого ВП № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області вчинити певні дії згідно статтями 214, 55-56, 1, 2, 28 Глави 20 КПК України, а саме: уповноважену особу ВП № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області, яка прийняла його заяву про вчинені кримінальні правопорушення вручити пам`ятку про права потерпілого (частини 2 статті 55 КПКУ); уповноважену особу ВП № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області (працівник чергової служби), яка внесла відомості з його заяви з використанням ІТС ІПНП (інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України), видати йому як заявникові талон-повідомлення ЄО про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення (пункт 4 Розділ II Наказу); за рішенням керівника органу (підрозділу) поліції, керівника територіального органу державної виконавчої влади (поліції) Р.Бурлакова або особи, яка виконує його обов`язки, уповноважену службову особу після реєстрації в ІТС ІПНП (журналі ЄО в разі тимчасової відсутності технічних можливостей унесення таких відомостей до ІТС ІПНП) невідкладно, але не пізніше 24 годин реєстрації відомості про виявлене кримінальне правопорушення передати до органу досудового розслідування для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) (абзац 2 і 3 пункт 7 Розділ ІІ Наказу); керівника органу досудового розслідування ВП № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області, заступника начальника відділення поліції начальника слідчого відділення С. Шамшуру визначити слідчого який здійснюватиме досудове розслідування кримінальних правопорушень, зазначених в його заяві; слідчого вчинити певні дії, передбачені Законом України від, зокрема, згідно статей 214, 55-56, 1-2, 7-9 КПК України, внести відомості з його заяви до ЄРДР про вчинені злочини, передбачені частиною 1-2 статтею 366, 364, 367 частиною 1-3 статті 403 КК України, надати витяг з ЄРДР, визнати його потерпілим, вручити пам`ятку про права потерпілого, розпочати досудове розслідування; витребувати в суду матеріали заяви від слідчого, ВП №2 для забезпечення потерпілому в пункті 3 частини 3 статті 56 КПК України права на безпосередню участь у перевірці доказів та визнати обов`язковою участь у судовому розгляді цієї скарги слідчого, керівника органу досудового розслідування ВП № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області.

У скарзі зазначає, що 28 квітня 2023 року він, як потерпілий, особисто подав до ВП № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області заяву від 27 квітня 2023 року про вчинені службовими і посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 кримінальні правопорушення, передбачені частиною 1-2 статті 366, 364, 367 частиною 1-3, 5 статті 403 КК України, але у встановлений законом строк талон-повідомлення про прийняття від нього заяви про вчинені злочини не було видано, відомості з його заяви не були внесені до ЄРДР, слідчий для здійснення досудового слідства не був визначений, слідчі (розшукові) дії, негласні слідчі (розшукові) та інші процесуальні дії, які зобов`язані вчинити у визначений КПК України строк слідчий, інші службові та посадові особи органу досудового розслідування не виконали.

Дослідивши матеріали скарги, матеріали ЖЄО від 28 квітня 2023 року № 4602, слідчий суддя дійшов таких висновків. Як вбачається із змісту скарги, ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів щодо вчинення відносно нього кримінального правопорушення.

Якщо особа звертається із заявою до органів, відповідальних за реалізацію завдань кримінального провадження, пов`язаних із вчиненням, на її думку, кримінального правопорушення, то це звернення недопустимо розцінювати в порядку Закону України "Про звернення громадян". Отже, якщо зі звернення особи вбачається, що вона порушує перед органом досудового розслідування питання про вчинення кримінального правопорушення, ініціюючи здійснення ним дій, визначених КПК, то навіть за умови, що результати аналізу наведених особою відомостей свідчать про відсутність ознак складу злочину, такі відомості мають бути внесені до ЄРДР з подальшим закриттям кримінального провадження відповідно до статті 284 КПК.В порушення вимог статті 214 КПК України, відомості викладені у заяві ОСОБА_1 , не були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розслідування не було розпочате.

Судом при розгляді скарги (зміст якої є аналогічним викладеним в обґрунтування даної позовної заяви твердженням позивача) в порядку кримінально-процесуального судочинства зазначено: стосовно вимоги щодо визнання незаконними рішення, дій, бездіяльності слідчого, то відповідно до частини 2 статті 307 КПК України, така форма реалізації рішення, як визнання бездіяльності незаконною, не передбачена. Що стосується інших вимог, щодо визнання потерпілим та вручення пам`ятки, то ці вимоги є передчасними, а вимоги щодо надання витягу з ЄРДР та розпочати досудове розслідування є похідними, та повинні самостійно реалізовуватися слідчим після внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

На підставі вказаної ухвали слідчого судді за заявою ОСОБА_1 було зареєстровано кримінальне провадження від 26 липня 23 року 0000936, про що 14 серпня 2023 року було повідомлено позивача та направлено йому копію витягу з ЄРДР.

Як вбачається з ухвали від 11 жовтня 2023 року слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва (кримінальне провадження від 26 липня 23 року 0000936), якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення слідчого, оформлене постановою 11 вересня 23 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим з огляду на те, що склад злочину, який розслідується в даному провадженні є формальним. Склад злочину, опис якого міститься у диспозиції частини 1 статті 366 КК, є формальним, і злочин визнається закінченим з моменту вчинення однієї із зазначених у ній дій, незалежно від того, чи спричинили ці дії які-небудь наслідки і чи був використаний підроблений документ. Згідно частини 1 статті 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Отже обґрунтування скарги не є підставою для скасування рішення слідчого, яке прийняте відповідно до закону, оскільки за даним складом злочину ОСОБА_1 не є потерпілим.

До позову позивачем долучено копію Талону -повідомлення єдиного обліку № 4840 про прийняття заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення, з якого вбачається, що 03 травня 2023 року о 17.38 до ЧЧ ВП № 2 МРУП надійшли матеріали через секретаріат щодо можливих неправомірних дій з боку працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 відносно заявника ОСОБА_2 проводиться перевірка ДОП.

До позову позивачем долучено витяг з ЄРДР за номером кримінального провадження від 08 червня 2023 року 0000704 за статтею 403 частиною 3 КК України, короткий виклад обставин: відповідно ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 червня 2023 року № 489/1898/23 ОСОБА_1 звернувся до ВП № 2 за фактом призову його на військову службу за направленням в зону бойових дій без належного медичного огляду, внаслідок чого погіршився стан його здоров`я та відбулося невиконання наказу, що були вчинені посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 та вжити заходи до початку розслідування.

Також позивачем долучено копію його заяви від 28 липня 2023 року за № 4/ЗКД-19.

Як вбачається з ухвали від 01 червня 2023 року слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва у справі № 489/1898/23 - скаргу ОСОБА_1 , на бездіяльність слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою про кримінальне правопорушення від 23 квітня 2023 року - задоволено частково. Зобов`язано слідчого СВ ВП № 2 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області відповідно до статті 214 КПК України внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 від 23 квітня 2023 року про кримінальне правопорушення, передбачене частинами 1-3 статті 403 КК України, за фактом призову його на військову службу та направлення в зону бойових дій без належного медичного огляду, внаслідок чого погіршився стан його здоров`я та відбулося невиконання наказу про направлення в зону бойових дій військовослужбовців, що були вчинені посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 , та вжити заходи для початку розслідування.

Зі скарги слідує, що 24 квітня 2023 року ОСОБА_1 подав до СВ ВП № 2 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області заяву від 23 квітня 2023 року про вчинення службовими і посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1-2 статей 364, 366, 367 та частинами 1-3 статті 403 КК України, за фактом призову його на військову службу та направлення в зону бойових дій без належного медичного огляду, внаслідок чого погіршився стан його здоров`я та відбулося невиконання наказу про направлення в зону бойових дій військовослужбовців, що були вчинені посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 та ВЛК. Проте відомості про кримінальні правопорушення за вказаною заявою до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені не були. Судом зазначено, що вимоги скарги про зобов`язання слідчого надати витяг з ЄРДР, визнати потерпілим та вручити пам`ятку про права потерпілого задоволенню не підлягають, оскільки, по-перше, обов`язок особи, яка внесла відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення, надати заявнику витяг з ЄРДР визначений законом та виникає через 24 години з моменту внесення таких відомостей. По-друге, на даному етапі розгляду скарги така бездіяльність слідчого не установлена. По-третє, положеннями статті 303 КПК України не передбачено можливість оскарження вказаної бездіяльності слідчого.

Як підтверджується матеріалами справи, дане кримінальне провадження від 08 червня 2023 року № 0000704 за статтею 403 частиною 3 КК України передано за підслідністю до ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві.

Отже звернення до суду з цим позовом обумовлене неналежним, на думку позивача, реагуванням посадовими особами СВ ВП № 2 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області на заяви від 24 березня 2023 року та від 28 квітня 2023 року, зокрема не вчиненням співробітниками СВ ВП № 2 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області передбачених КПК процесуальних дій.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини 2 статті 16 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд першої інстанції встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом.

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

За змістом частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ЦПК України, втрачає сенс.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 214 КПК слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР. Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення затверджуються Генеральною прокуратурою України за погодженням з Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, Національним антикорупційним бюро України, органом, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затверджене наказом Генерального прокурора від 30 червня 2020 року № 298 (далі - Положення).

Відповідно до підпунктів 2 і 3 пункту 1 розділу І Положення Реєстр - створена за допомогою автоматизованої системи електронна база даних, відповідно до якої здійснюються збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, зазначених у пункті 1 глави 2 цього розділу, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до Реєстру, з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства та законодавства, яким врегульовано питання захисту персональних даних та доступу до інформації з обмеженим доступом.

Реєстр утворений та ведеться відповідно до вимог КПК з метою забезпечення:

реєстрації кримінальних правопорушень (проваджень) та обліку прийнятих під час досудового розслідування рішень, осіб, які їх учинили, та результатів судового провадження;

оперативного контролю за додержанням законів під час проведення досудового розслідування;

аналізу стану та структури кримінальних правопорушень, вчинених у державі;

інформаційно-аналітичного забезпечення правоохоронних органів.

Перелік відомостей, які вносяться до ЄРДР визначений частиною п`ятою статті 214 КПК, зокрема, це відомості про: 1) дату надходження заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; 2) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) потерпілого або заявника; 3) інше джерело, з якого виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; 4) короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; 5) попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 6) прізвище, ім`я, по батькові та посада службової особи, яка внесла відомості до реєстру, а також слідчого, прокурора, який вніс відомості до реєстру та/або розпочав досудове розслідування; 7) інші обставини, передбачені положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань.

З огляду на наведені правові норми, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанцій з приводу того, що внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР є процесуальною дією, порядок вчинення якої унормований положеннями кримінального процесуального законодавства, орган поліції у цих правовідносинах діє як сторона кримінального провадження у розумінні КПК.

За приписами частини 1 статті 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

За правилом частини 2 статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

При цьому, суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди внаслідок невнесення слідчим СВ ВП № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області відомостей про вчинення кримінальних правопорушень за його заявами від 23 квітня та 27 квітня 2023 року, причинний зв`язок між діями слідчого поліції та настанням тих негативних наслідків, на які він посилався.

Ті обставини, що ухвалами слідчих суддів Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 та 30 червня 2023 року зобов`язано уповноважену особу ВП № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області внести до ЄРДР відомості про кримінальні правопорушення за заявами позивача від 23 квітня та 27 квітня 2023 року, не доводить заподіяння йому шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю слідчого ВП № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області, яка виразилась у невнесенні відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР, та настанням шкоди.

Такий висновок є аналогічним висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 28 січня 2019 року у справі № 686/7576/18, від 16 травня 2019 року у справі № 686/20079/18, від 12 квітня 2019 року у справі № 686/10651/18, від 22 травня 2019 року у справі № 686/24243/18-ц, від 31 липня2019 року у справі № 686/22133/18, від 25 листопада 2019 року у справі № 686/22462/18, від 03 грудня 2019 року у справі № 686/12334/18, від 03 грудня у справі № 686/26653/18, від 19 березня 2020 року у справі № 686/17001/17, від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19, від 27 квітня 2020 року у справі № 686/17297/18, від 30 червня 2020 року у справі № 686/3050/19 та від 06 липня 2020 року у справі № 686/20389/19, предметом розгляду яких були позовні заяви особи про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією та бездіяльністю органів державної влади.

Права ОСОБА_1 у зв`язку із невнесенням слідчим відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР були відновлені ухвалами слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 та 30 червня 2023 року, що є достатньою сатисфакцією із урахуванням обставин цієї справи.

Крім того, незгода позивача з не врученням йому пам`ятки про права потерпілого, яким його не було визнано, несвоєчасне визначення слідчого для здійснення досудового слідства, відсутність повідомлень про підозру, як правильно зазначив суд першої інстанції, може свідчити про наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб ВП № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області, проте сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19.

Апеляційний суд критично оцінює доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не надано правової оцінки фактам порушення прав людини, громадянина України і потерпілого ОСОБА_1 , оскільки позивач є учасником кримінальних проваджень, водночас кримінально-процесуальним законом визначено порядок оскарження дій щодо можливості ОСОБА_1 реалізувати свої права.

У частині 1 статті 303 КПК України визначено, які рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора можуть бути оскаржені на досудовому провадженні. За частиною другою цієї статті скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314 - 316 цього Кодексу.

Таким чином, скарги на рішення, дії, чи бездіяльність слідчого або прокурора, які не можуть бути оскаржені у порядку частини 1 статті 303 КПК під час досудового розслідування, можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у порядку КПК.

З тих же підстав є неприйнятними аргументи скарги щодо не визнання судом першої інстанції ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні, оскільки при розгляді його скарги на дії слідчого відділу поліції, слідчий суддя Ленінського районного суду м. Миколаєва в ухвалі від 11 жовтня 2023 року, відмовляючи в задоволенні скарги послався на те, що склад кримінального правопорушення, опис якого міститься у диспозиції частини 1 статті 366 КК, є формальним, і злочин визнається закінченим з моменту вчинення однієї із зазначених у ній дій, незалежно від того, чи спричинили ці дії які-небудь наслідки і чи був використаний підроблений документ. Між тим за приписами частини 1 статті 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Тобто визначений склад кримінального правопорушення не передбачає визнання особи потерпілою.

Щодо тверджень в апеляційній сказі, що суд першої інстанції, мотивуючи відмову в задоволенні позову ненаданням доказів, не зазначив які саме докази повинен надати позивач не заслуговують на увагу, оскільки у данному випадку суд першої інстанції керувався принципом цивільного судочинства, викладеному у статті 13 ЦПК України. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини 1-3 статті 13 ЦПК України).

Не погоджується апеляційний суд із доводами апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не були враховано вказані позивачем висновки Верховного Суду щодо презумпції заподіяння моральної шкоди з огляду на те, що суд в оскаржуваному рішенні проаналізував постанови Верховного Суду, на які посилався позивач в своїх письмових пояснення, та дійшов висновку, що обставини у перелічених позивачем справах, не є подібними тим, які встановлені судом у справі, що розглядається. Такі висновком суду першої інстанції є правильними з огляду на те, що подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 11 квітня 2018 року у справі № 910/12294/16 (пункт 16), від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40).

Висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 760/21151/15-ц, від 29 травня 2018 року у справах № 305/1180/15-ц і № 369/238/15-ц, від 6 червня 2018 року у справах № 308/6914/16-ц, № 569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 648/2419/13-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі N 757/31606/15-ц.

Судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанцій, ураховуючи суть спірних правовідносин та їх суб`єктний склад, правильно застосував норми матеріального й процесуального права та обґрунтовано дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Відповідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Н.О. Тищук

Повне судове рішення складено 06 червня 2025 року.