ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/54/25Головуючий у 1-й інстанції Ромазан Л.С.
Провадження № 22-ц/817/491/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Хома М. В., Храпак Н. М.,

розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу № 606/54/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 13 березня 2025 року (ухвалене суддею Ромазан Л.С., повний текст якого складено 17 березня 2025 року) в справі за позовом акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі позивач, АТ «Сенс Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач, апелянт) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтований тим, що 26 вересня 2014 року між АТ «Альфа-Банк», правонаступником якого в даний час є АТ «Сенс Банк» та відповідачем укладений договір про банківське обслуговування фізичних осіб № 630215261, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом щомісячно у вигляді обов`язкового мінімального платежу, що складає 7% від суми заборгованості, але не менше 50 грн. Банк умови кредитного договору виконав у повному обсязі, проте відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку із чим станом на 12 березня 2024 року у нього виникла заборгованість у розмірі 317583.24 грн, з яких 54692.38 грн - тіло кредиту, 208329.41 грн - прострочене тіло кредиту, 50726.40 грн - відсотки за користування кредитом, 3835.05 грн - відсотки за прострочене тіло кредиту. Відповідач добровільно заборгованість не сплатив, що є порушенням законних прав та інтересів АТ «Сенс Банк».

У зв`язку із викладеним позивач просив суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судовий збір.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 13 березня 2025 року позовну заяву АТ «Сенс Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором № 630215261 від 26 вересня 2014 року в розмірі 317583.24 грн та 3811.00 грн сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 проходить службу добровольцем у добровольчому формуванні Гатненської територіальної громади, виконуючи державні та громадські обов`язки, визначені Законом України «Про основи національного супротиву». Зазначає, що 28 березня 2022 року між ним та Гатненською територіальною громадою, строком на три роки, тобто до 28 березня 2025 року, укладено контракт добровольця територіальної оборони. За вказаний період часу ОСОБА_2 залучався до виконання завдань територіальної оборони на постійній основі та виконував бойові розпорядження командира. Звертає увагу на те, що оскільки він проходить службу в добровольчому формуванні територіальної громади, тобто не військову службу, то грошове забезпечення йому не виплачувалось, через що він не був у змозі виконувати умови укладеного договору належним чином. Крім того, дружина відповідача - ОСОБА_3 через воєнний стан не працює, здійснює догляд за трьома неповнолітніми дітьми і лише завдяки матеріальній допомозі батьків сім`я відповідача має засоби для існування.

На думку апелянта, вказані обставини свідчить про його незадовільний матеріальний стан. Задоволення даного позову покладає на відповідача надмірний тягар, як на споживача. Крім того, суд першої інстанції міг з власної ініціативи застосувати норми частини 3 статті 551 ЦК України до вимог про стягнення неустойки, оскільки розмір нарахованої пені значно перевищував розмір збитків.

Також в даній справі відсутні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, про повідомлення відповідача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

У зв`язку з наведеним та з урахуванням заяви про доповнення апеляційної скарги, просить змінити рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 13 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити частково, стягнувши лише тіло кредиту в розмірі 54692.38 грн та відсотки в розмірі 27346.19 грн.

Відзив на апеляційну скаргу до суду від учасників справи не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

26 вересня 2014 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено анкету-заяву про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум-готівка».

Згідно із цією анкетою-заявою підписанням цього акцепту відповідач підтвердив акцепт публічної пропозиції та укладення договору між ним та ПАТ «Альфа-Банк» на умовах, викладених в публічній пропозиції та додатках до договору, що розміщенні на веб-сторінці банку.

12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

За умовами кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом щомісячно у вигляді обов`язкового мінімального платежу, що складає 7% від суми заборгованості, але не менше 50 грн. Процентна ставка за користування коштами відновлювальної кредитної лінії складає 24% річних на торгові операції та на операції зняття коштів.

Також згідно пункту 2.4 клієнт підтверджує, що вказані умови є вигідними та справедливими для клієнта.

Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту, однак відповідач, користуючись кредитними коштами, своєчасно їх не повертав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість.

12 серпня 2022 року позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку на АТ «Сенс Банк». 30 листопада 2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк».

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 630215261 від 26 вересня 2014 року позичальник ОСОБА_2 має заборгованість у розмірі 317583.24 грн, з яких 54692.38 грн - тіло кредиту, 208329.41 грн - прострочене тіло кредиту, 50726.40 грн - відсотки за користування кредитом, 3835.05 грн - відсотки за прострочене тіло кредиту.

З виписки по рахунку за кредитною карткою за період з 26 вересня 2014 року до 26 лютого 2024 року вбачається, що відповідач користувався кредитною карткою, знімав та поповнював готівку, тобто реалізував своє право на користування кредитним лімітом. Поточна сума заборгованості на кінцеву дату виписки становить 317583.24 грн.

Сторони у даній справі визнали той факт, що між ними укладено вищевказаний кредитний договір та ОСОБА_2 отримав кредитні кошти та в нього існує заборгованість.

На адресу позичальника направлено досудову письмову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань від 26 вересня 2014 року, в якій банк вимагав протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги, але в будь-якому випадку не пізніше 35 календарних днів з моменту надсилання даної вимоги, усунути порушення умов кредитного договору та погасити заборгованість в розмірі простроченого боргу, у випадку невиконання достроково повернути кредит у повній непогашеній сумі та сплатити всі нараховані і несплачені проценти за користування кредитом, комісії, а саме 314885.02 грн.

Доказів того, що відповідач здійснив оплату заборгованості за кредитним договором у справі немає.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи апеляційний суд виходить з наступного.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За положенням статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтями 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно статті 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до статті 640 ЦК - договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно статті 642 ЦК - відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Звертаючись до суду із даним позовом АТ «Сенс Банк» покликалося на те, що у відповідача ОСОБА_2 існує заборгованість за кредитним договором № 630215261 від 26 вересня 2014 року у розмірі 317583.24 грн, яку останній не повертає позивачу, чим порушує права банку.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено наявність кредитних правовідносин між сторонами та наявність заборгованості у відповідача перед позивачем у розмірі 317583.24 грн. Більше того, відповідачем не спростовано вказаний розмір заборгованості.

При цьому, ОСОБА_2 в апеляційній скарзі визнає факт отримання кредитних коштів від позивача, однак не визнає правомірність нарахування процентної ставки за користування кредитом, оскільки вона, на його думку, є несправедливою у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та суперечить встановленим обмеженням статті 21 Закону України «Про споживче кредитування».

З даного приводу колегія суддів зазначає, що у статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами встановлений частиною третьою цієї статті, проте він не є вичерпним.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Однак, при розгляді даної справи в суді першої інстанції, ОСОБА_2 не заявляв зустрічних вимог про визнання недійсним кредитного договору в частині визначення розміру відсотків за користування кредитними коштами у зв`язку з його невідповідністю вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування».

Таким чином, апеляційний суд відхиляє посилання апелянта на порушення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки суд розглядає справи в межах заявлених вимог, вирішення цього питання в межах даної справи є неможливим.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що умови кредитного договору № 630215261 від 26 вересня 2014 року є чіткими та зрозумілими (процентна ставка зазначена), що виключає можливість їх неоднозначного трактування сторонами.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у даній справі існують правові підстави для задоволення позову АТ «Сенс Банк» та стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 26 вересня 2014 року у розмірі 317 583.24 грн.

Доводи апелянта про те, що умови кредитного договору є несправедливими для позичальника, колегія суддів відхиляє, оскільки зі змісту п.6 анкети-заяви від 26 вересня 2014 року, яку підписав ОСОБА_2 , встановлено протилежне.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на його скрутне матеріальне становище, оскільки вказана обставина при вирішенні даної справи не має правового значення.

Більше того, апеляційний суд зазначає, що відповідач не проходить військову службу та на нього не поширюються норми частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки застосування вищевказаного закону особа повинна подати: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідку про призов військовозобов`язаного на військову службу, видану військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідку про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. Отже, на пільги щодо звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мають право лише мобілізовані позичальники.

Посилання апелянта про те, що суд першої інстанції міг з власної ініціативи застосувати норми частини 3 статті 551 ЦК України до вимог про стягнення неустойки, суд апеляційної інстанції не бере до уваги, оскільки предметом розгляду даної справи є стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотків.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

У відповідності до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 13 березня 2025 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені сторонами у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 16 червня 2025 року.

Головуючий О.З. Костів

Судді: М.В. Хома

Н.М. Храпак