Справа № 643/2861/15-ц
Провадження № 2/643/263/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2025 м. Харків

Салтівський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря судових засідань Ісоєва К.М., представника позивачів - адвоката Коваля А.П., відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою адвоката Коваля Анатолія Павловича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_1 , Житлового кооперативу «Світоч», третя особа: Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», про визнання довідки неповною в частині невнесення до неї інших членів сім`ї, визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності

ВСТАНОВИВ

Зміст позовних вимог

Адвокат Коваль А.П. (представник позивачів), який діє в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (позивачі), звернувся до суду з позовом, в остаточній редакції якого просить: (том 3, а.с. 93-96):

-Визнати видану Житловим кооперативом «Світоч» № 292 довідку № 219 від 15.06.1992 (Довідка № 219 від 15.06.1992) на ім?я ОСОБА_5 про повну сплату паю, неповною в частині не внесених до неї інших членів сім?ї: ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , які 04.05.1988 були включені Харківським міськвиконкомом до обмінного ордеру № 39 серія С на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (Квартира);

-Визнати Квартиру об`єктом спільної сумісної власності членів колишньої сім?ї: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 в силу ч. 2 ст. 7 Закону СРСР «Про власність» з 01.07.1990 ;

-Визнати право власності на 1/4 частку Квартири за кожним: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в силу ч. 2 ст. 7 Закону СРСР «Про власність» з 01.07.1990.

Обставини, якими позивачі обґрунтовують позовні вимоги

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28.01.1988 у справі № 198 позов ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 до бюро по обміну жилими приміщеннями Харківського міськвиконкому, виконкому Московської районної ради народних депутатів м. Харкова, ЖБК «Світоч» № 292 Міськжилуправління м. Харкова, виконкому Харківської районної ради народних депутатів Харківської області про спонукання надання згоди на обмін задоволено. Зобов`язано бюро по обміну жилими приміщеннями Харківського міськвиконкому видати обміні ордера на ім`я: ОСОБА_5 на 3-кімнатну кооперативну квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом спору в даній справі, з включенням в ордер невістки ОСОБА_6 , племінниці ОСОБА_2 , сина племінниці ОСОБА_7 ; ОСОБА_9 нa 1-кімнатну квартиру АДРЕСА_2 з включенням в ордер дочки ОСОБА_10 ; ОСОБА_11 на 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_3 з включенням в ордер дружини ОСОБА_12 , дочок ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . Вказаним рішенням суду підтверджується, що до обміну наймачами вказаної 1-кімнатної квартири АДРЕСА_2 були ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та її син ОСОБА_7 . Наймачем вказаної 2-кімнатної квартири АДРЕСА_3 була ОСОБА_5 . Задовольняючи позов, суд встановив, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 знаходились в родинних стосунках, сумісно придбавали майно та мали з ОСОБА_5 єдиний бюджет, яка особисто підтвердила це в судовому засіданні. Підставою для задоволення вказаного позову про обмін, зокрема, було і те, що ОСОБА_5 була немічною і потребувала постійного догляду. Зазначені обставини встановлені судом в 1988 році та не потребують доказування. 04.05.1988 на ім`я ОСОБА_5 . Харківським міськвиконкомом був виданий обмінний ордер на житлове приміщення № 39 серія С на спірну 3-кімнатну кооперативну Квартиру з включенням в ордер ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 . В тому ж травні місяці 1988 року вони вселились і зареєструвались у вказаній Квартирі. Відповідно до чинного житлового законодавства всі включені в ордер особи мають рівні житлові права нарівні з особою, на ім`я якої виписано ордер. Таким чином, їхні права користування кооперативною Квартирою є самостійним правом, яке вони набули не шляхом вступу в кооператив, а шляхом здійснення обміну квартир на підставі вказаного обмінного ордеру. Тобто станом на дату отримання обмінних ордерів пай на спірну кооперативну Квартиру був повністю сплачений від імені вибулого члена кооперативу ОСОБА_9 , інакше обмінні ордери не були б видані. Цей факт також підтверджується наданою копією довідки ЖК «Світоч» № 127 від 13.12.2013, в якій зазначено, що пай в сумі 2730 руб. і позика в БудБанкСоюзу в сумі 3606 руб. були виплачені до жовтня 1987. Крім того, факт виплати пая саме від імені колишнього члена кооперативу ОСОБА_9 до 1987 року підтверджується доданою копією Облікової картки членів кооперативу вказаної Квартири. В верхній частині цієї картки після обміну квартир ОСОБА_9 кооперативом викреслена, а замість неї вписано ОСОБА_5 (особа, на яку оформлено обмінний ордер). В зазначеній картці помісячно зафіксовано сплату пая відповідно банківської позики впродовж 15 років з листопада 1972 року по жовтень 1987 року. Таким чином, з 04.05.1988, з моменту видачі обмінних ордерів (здійснення вказаного обміну квартирами), ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 спільно набули всіх прав i обов`язків (стали правонаступниками) вибулих членів кооперативу по обміну - користувачів вказаної кооперативної Квартири, які пов`язані з наслідками повного внесення паю, в тому числі права користування вказаною Квартирою. Тобто в даному випадку вони набули право на сплачений колишнім членом кооперативу пайовий внесок не шляхом попереднього вступу в члени кооперативу, а шляхом здійснення обміну квартирами з набуттям всіх прав, які надає сплачений пайовий внесок. До реформування відносин власності в CPCP (до 1990 року) член ЖБК, який виплатив пай повністю, не набував права власності на квартиру, а залишався лише її користувачем, власником же квартири залишався житловий кооператив. Станом на 01.07.1990, коли закон України «Про власність» набув чинності, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 набули спільне сумісне право власності на вказану кооперативну Квартиру в силу закону. При цьому станом до 15.07.2004 (початок дії Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») закон не пов`язував набуття права власності на нерухоме майно з його реєстрацією. В подальшому на звернення ОСОБА_5 ЖК «Світоч» № 292 видав оспорювану Довідку № 219 від 15.06.1992 тільки на ім`я однієї ОСОБА_5 , без включення до неї інших користувачів вказаної Квартири, про повну сплату паю. Надавши вказану довідку до КП «Харківське МБТІ» без відома інших користувачів Квартири, ОСОБА_5 отримала 28.07.1992 реєстраційне посвідчення Харківського МБТІ, згідно з яким вона визначена як одноосібний власник Квартири. Таким чином, вказаними діями ОСОБА_5 привласнила на свою користь всю Квартиру, яка в силу закону є об`єктом спільної сумісної власності всіх членів вказаної сім`ї. 05.09.2007 ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповіла всю квартиру ОСОБА_15 , який влітку 2022 року загинув від обстрілу в м. Харкові, а його сестра ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем за заповітом. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29.05.2017 у справі № 643/14820/15-ц позов ОСОБА_15 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом - задоволено. Визнано за ОСОБА_15 право власності на Квартиру в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 06.06.2019 ОСОБА_15 продав вказану квартиру ОСОБА_1 . Наведені обставини виникнення спору і норми, які регулювали підстави для видачі обмінних ордерів на кооперативні квартири, свідчать, що на момент видачі обмінного ордера пай на спірну Квартиру уже був сплачений на ім`я члена кооперативу ОСОБА_9 . Якщо ж навіть припустити, що його начебто одноосібно сплатила ОСОБА_5 , то необхідно взяти до уваги обставини, які вже встановлені вказаним рішенням Київського районного суду м. Харкова в 1988 року, а саме що вказані особи вели спільне господарство, мешкали однією сім`єю та мали спільний сімейний бюджет. Відтак з 01.07.1990 в силу ч. 2 ст. 7 Закону CPCP «Про власність» від 06.03.1990, який набув чинності 01.07.1990, вказана Квартира є об`єктом спільної сумісної власності всіх вказаних осіб, які вселились в неї в 1988 році на підставі обмінного ордера.

Основні процесуальні дії у справі

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21.11.2019 заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково. Накладено заборону на відчуження Квартири. В іншій частині заяви відмовлено.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 24.01.2020 заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково. Заборонено будь-яким органам чи особам вчиняти будь-які дії щодо Квартири. В іншій частині заяви відмовлено.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 29.11.2023 справу передано на розгляд до Московського районного суду м. Харкова.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 23.02.2024 (головуючий суддя Крівцов Д.А.) справу прийнято до розгляду, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25.04.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23.05.2024 відмовлено в задоволенні клопотання представника позивачів - адвоката Коваля А.П. про повернення клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Зарицької К.Ю. про закриття провадження у справі.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 03.03.2025 відмовлено в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Зарицької К.Ю. про закриття провадження в справі.

Стислий виклад позиції учасників справи

Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримав у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Зазначив, що позивачі постійно ініціюють судові процеси із схожими позовними вимогами, в задоволенні яких позивачам в інших справах відмовлено.

Інші учасники справи в судове засідання, в якому суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, не з`явились, викликались до суду належним чином.

Представник ЖК «Світоч» 06.11.2023 надав письмові пояснення, згідно з якими просив відмовити в задоволенні позову, справу розглядати за його відсутності.

Основні фактичні обставини та докази, на підставі яких вони встановлені

Відповідно до Додатку № 6 до Положення про порядок надання жилої площі в УРСР, складеного виконавчим комітетом Харківської районної ради народних депутатів м. Харкова 05.11.1980, ордер № 0050 виданий ОСОБА_6 на сім`ю з 1 людини на право зайняття 1 кімнати в квартирі АДРЕСА_4 (том 1, а.с. 49).

Згідно з інформацією Виконавчого комітету Роганської селищної ради Харківського району Харківської області № 63 від 11.01.2018, відповідно до погосподарської книги за 1986-1990 роки в квартирі АДРЕСА_2 були зареєстровані: ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 (том 2, а.с. 84).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28.01.1988 позов ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 до бюро по обміну жилими приміщеннями Харківського міськвиконкому, виконкому Московської районної ради народних депутатів міста Харкова, ЖБК «Світоч» № 292 Міськжилуправління м. Харкова, виконкому Харківської районної ради народних депутатів Харківської області про спонукання надання згоди на обмін задоволено. Зобов`язано бюро по обміну жилими приміщеннями Харківського міськвиконкому видати обміні ордера на ім`я: ОСОБА_5 на 3-кімнатну кооперативну Квартиру з включенням в ордер невістки ОСОБА_6 , племінниці ОСОБА_2 , сина племінниці ОСОБА_7 ; ОСОБА_9 нa 1-кімнатну квартиру АДРЕСА_2 з включенням в ордер дочки ОСОБА_10 ; ОСОБА_11 на 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_3 з включенням в ордер дружини ОСОБА_12 , дочок ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (том 1, а.с. 12; том 2, а.с. 83).

Відповідно до Ордеру на житлове приміщення № 39 серії С від 26.01.1988, вказаний ордер виданий ОСОБА_5 на сім`ю з 4 осіб на право зайняття житлового приміщення Квартири. Ордер виданий на підставі рішення Київського райсуда. Склад сім`ї: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 (том 1, а.с. 50; том 2, а.с. 85).

Згідно з оспорюваною Довідкою № 219 від 15.06.1992, виданою ЖБК № 292 «Світоч», ОСОБА_5 дійсно є володільцем (пайщиком) Квартири. Балансова вартість Квартири 6335,61 грн. Паєнакопичення ОСОБА_5 в ЖБК «Світоч» № 292 станом на 01.01.1992 складають 6335,61 грн. (том 1, а.с. 43).

Відповідно до реєстраційного посвідчення, реєстровий № 56977 від 28.07.1992, Харківське міське бюро технічної інвентаризації посвідчило, що кооперативна Квартира зареєстрована за ОСОБА_5 на праві власності на підставі Довідки № 219 від 15.06.1992 (том 1, а.с. 11).

Як вбачається з листів КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 1018/3 від 06.10.2015, № 380/3 від 09.04.2015, станом на 31.12.2012 право власності на Квартиру зареєстровано на ім`я ОСОБА_5 на підставі Довідки ЖБК «Світоч» № 292 від 15.06.1992 № 219 (реєстраційне посвідчення від 23.07.1992 № 56977) (том 1, а.с. 139).

Відповідно до довідки № 74 від 04.06.2002, виданої ЖБК «Світоч», ОСОБА_5 є основним володільцем (пайщиком) Квартири. Балансова вартість Квартири 6336 руб. Позичка в БудБанку виплачена повністю станом на 01.09.1988. Паєнакопичення ОСОБА_5 в ЖБК «Світоч» станом на 01.01.1994 складає суму 6336 руб. (том 1, а.с. 95).

Згідно з Довідкою № 77 від 28.11.2018, виданою ЖК «Світоч», Квартира придбана шляхом обміну квартири згідно рішення Київського районного народного суду м. Харкова від 26.01.1988 у члена ЖБК «Світоч» ОСОБА_9 та її сім`ї ОСОБА_16 . Квартира належала ОСОБА_9 та її сім`ї ОСОБА_16 , пай за цю квартиру в сумі 2730 руб. та позичка в БудБанкСоюз в сумі 3606 руб. були сплачені в повному обсязі 01.10.1987 членом ЖБК «Світоч» ОСОБА_9 за спільні кошти її сім`ї Філімонових до обміну квартирами згідно облікової картки ОСОБА_9 . Обмін квартирами відбувся в 1988 році за рішенням Київського районного народного суду м. Харкова від 26.01.1988 (том 2, а.с. 120).

Як вбачається з Довідки ЖК «Світоч» № 09 від 07.03.2019, Довідка № 75 від 28.11.2018 з таким текстом не видавалась. Облікова картка ОСОБА_9 відсутня. Розрахункових документів про виплату кимось паю та позички в БудБанкСоюзі в сумі 3606 крб. за Квартиру у ЖК «Світоч» не має. Облік виплат в БудБанкСоюзі вівся до жовтня 1987 року, копій та оригіналів немає. ЖК «Світоч» була прийнята тільки ОСОБА_9 , потім була ОСОБА_5 , а члени сім`ї прописані (том 2, а.с. 191).

Відповідно до Довідки ЖК «Світоч» № 75 від 28.11.2018, Квартира придбана шляхом обміну квартир згідно рішення Київського районного народного суду міста Харкова від 26.01.1988 у члена ЖБК «Свєточ» ОСОБА_9 та її сім`ї ОСОБА_16 . Квартира належала ОСОБА_9 та її сім`ї ОСОБА_16 , пай за цю квартиру в сумі 2730 рублів та позичка в БудБанкСоюзі в сумі 3606 рублів були сплачені в повному обсязі 01.10.1987 членом ЖБК «Свєточ» ОСОБА_9 за спільні кошти її сім`ї ОСОБА_16 до обміну квартирами згідно облікової картки ОСОБА_9 . Обмін квартирами відбувся в 1988 за рішенням Київського районного народного суду м. Харкова від 26.01.1988 (том 2, а.с. 192).

Згідно з листом № Ш-14 від 22.04.2015, складеним Архівним відділом Виконавчого комітету Харківської міської ради, рішення виконавчого комітету Московської районної ради про передачу паю з ОСОБА_9 на ОСОБА_5 та членів її сім`ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у зв`язку з вибуттям із ЖБК «Світоч» ОСОБА_9 та прийняття ОСОБА_5 в члени ЖБК «Світоч» у 1988 році на зберіганні в архівному відділі Харківської міської ради не виявлено. Рішення виконавчого комітету Московської районної ради зберігаються в архівному відділі Харківської міської ради з 1982 по 2008 роки (том 1, а.с. 69).

Відповідно до листа № Ш-19 від 22.05.2015, складеного Архівним відділом Виконавчого комітету Харківської міської ради, рішення виконавчого комітету Московської районної ради про передачу Квартири в ЖК «Світоч» ОСОБА_5 та членів її сім`ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та відкриття особового рахунку на ОСОБА_5 , а також про оплату суди чи паю у 1988 році на зберіганні в архівному відділі Харківської міської ради не виявлено. Рішення виконавчого комітету Московської районної ради зберігаються в архівному відділі Харківської міської ради з 1982 по 2008 роки (том 1, а.с. 113).

Згідно з Довідкою № 127 від 13.12.2013, виданою ЖБК «Світоч», вказана довідка дана ОСОБА_2 , яка проживає за адресою Квартири, в тому, що на час обміну по суду квартир: ОСОБА_11 (3-кімнатна) на 2 квартири ОСОБА_5 (2-кімнатна) та ОСОБА_6 (1-кімнатна) пай в сумі 2730 руб. і позички в БудБанкСоюзі в розмірі 3606 руб. були сплачені до жовтня 1987 року. Обмін відбувся в 1988 році в судовому порядку (том 1, а.с. 70).

Згідно з Довідкою ЖБК «Світоч» від 22.09.2014 будьяка інформація щодо підтвердження сплати пайового внеску (паєнагромадження) на рахунок ЖБК «Світоч» у 1988 році балансової вартості Квартири коли та будь-ким з членів сім`ї, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 відсутня, а також відсутнє за 1988 рік рішення загальних зборів членів кооперативу про прийом до ЖБК «Світоч» будь-кого з членів цієї сім`ї в зв`язку зі строком давності (том 1, а.с. 71).

Відповідно до Довідки № 74 від 10.07.2013, виданої ЖК «Світоч», ОСОБА_2 зареєстрована та постійно проживає за адресою Квартири разом зі своєю сім`єю в складі: матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , тіткою ОСОБА_5 (том 1, а.с. 17).

Згідно з Довідкою № 125 від 05.06.2006, виданою ЖК «Світоч», ОСОБА_6 зареєстрована та постійно проживає за адресою Квартири. Разом з нею проживають: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 (том 1, а.с. 42).

Судом досліджено облікову картку на Квартиру з даними щодо сплати позички (том 1, а.с. 66-68).

06.06.2019 між ОСОБА_15 (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем) укладений Договір купівліпродажу квартири, посвідчений 06.06.2019 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Варніковою К.В., зареєстрований в реєстрі за № 1267, згідно з умовами якого ОСОБА_15 передав у власність, а ОСОБА_1 прийняв у власність Квартиру. Квартира належала ОСОБА_15 на праві приватної власності на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 29.05.2017, справа № 643/14820/15-ц, постанови Харківського апеляційного суду від 26.12.2018, справа № 643/14820/15-ц (том 2, а.с. 105-106).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.06.2019, Квартира зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу квартири (том 2, а.с. 129).

Згідно з Довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 14.06.2019, за адресою Квартири зареєстровані: ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (том 2, а.с. 108).

З відповіді головного спеціаліста відділу реєстрації місця проживання Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 14.06.2019 вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було знято з реєстрації місця проживання за адресою Квартири з 14.06.2019 (том 2, а.с. 109).

Згідно з Довідкою № 05 від 18.01.2019, виданою ЖК «Світоч», ОСОБА_2 мешкає в ЖК «Світоч» і постійно зареєстрована з 1988 року за адресою Квартири. Є членом кооперативу «Світоч» з грудня 2018 року (том 3, а.с. 45).

Відповідно до Довідки № 06 від 28.01.2019, виданої ЖК «Світоч», ОСОБА_2 зареєстрована і постійно мешкає в ЖК «Світоч» за адресою Квартири. Є членом ЖК «Світоч», внесла внесок в сумі 60 грн. (том 3, а.с. 45).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 16.06.2013 (том 1, а.с.10).

05.09.2007 ОСОБА_5 видала заповіт, згідно з яким заповіла на випадок її смерті належну їй Квартиру ОСОБА_15 . Вказаний заповіт посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Литвиненко О.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 8-787 (том 1, а.с. 18).

Згідно з Договором -Замовленням № 370/2, рахункамизамовленнями № 000578, № 000312, № 00075, ОСОБА_2 займалась організацією та проведенням поховання ОСОБА_5 (том 1 а.с. 19-20, а.с. 45-46).

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (том 3, а.с. 48).

Згідно з листом П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори № 3314/02-14 від 09.12.2021, ОСОБА_2 є спадкоємцем за законом після смерті сина ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 3, а.с. 111-112).

Відповідно до листа П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори № 3373/02-14 від 16.12.2021, ОСОБА_3 та її малолітня дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є спадкоємцями за законом після смерті чоловіка та батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 3, а.с. 113-114).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 (том 3, а.с. 103).

13.03.2014 ОСОБА_6 укладений заповіт, в якому остання зазначила, що на випадок її смерті все її майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідає ОСОБА_2 . Вказаний заповіт посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори 13.03.2014, зареєстрований в реєстрі за № 8-181 (том 3, а.с. 105).

Згідно з листом П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори № 828/02-14 від 25.08.2022, заява ОСОБА_2 була зареєстрована в книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 568 та заведена спадкова справа після ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 за № 303П/2022 (Том №, а.с. 106).

З Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 69842388 від 25.08.2022 вбачається, що ОСОБА_15 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . Після смерті останнього П`ятою Харківською міською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 304П/2022, номер у спадковому реєстрі № 69611768 (том 3, а.с. 108).

27.09.2021 ОСОБА_15 укладений заповіт, в якому останній зазначив, що все його майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося та взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати і на яке за законом він матиме право, він заповідає сестрі ОСОБА_2 (том 3, а.с. 107).

Як вбачається з листа Московського ВП ГУНП в Харківській області від 04.09.2017 та ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 06.03.2018, у провадженні СВ Московського ВП ГУНП в Харківській області перебувають матеріали кримінального провадження за заявою ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 щодо заволодіння шахрайським шляхом Квартирою з боку ОСОБА_15 , ОСОБА_5 (том 2, а.с. 29, 41-43).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29.09.2014, ухваленим у справі № 643/18428/13-ц, відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_15 , ЖК «Світоч», КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», Харківської міської ради про визнання довідки недійсною, визнання частково недійсним реєстраційного посвідчення, визнання внесення пайового внеску, визнання права власності на частку квартири, зобов`язання видати свідоцтво про право власності, визнання частково недійсним заповіту. Предметом позову в цій справі була в тому числі вимога про визнання Довідки № 219 від 15.06.1992 року недійсною, визнання за ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 за кожним пайового внеску за Квартиру, визнання за ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 права власності на 1/4 частину Квартири за кожним (том 4, а.с. 43-47).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27.11.2014 у справі № 643/18428/14-ц апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 відхилено. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 29.09.2014 залишено без змін (том 4, а.с. 48-50). Обґрунтовуючи ухвалу, суд апеляційної інстанції зазначив на правильності висновків суду першої інстанції про недоведення факту внесення кожним з позивачів грошових сум нарівні з пайщиком ОСОБА_5 на погашення пайових внесків за спірну кооперативну Квартиру та набуття ними спірної Квартири у спільну власність.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16.01.2015 у справі № 643/20761/14-ц відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Московського районного суду м. Харкова від 29.09.2014 у справі № 643/18428/13-ц (том 4, а.с. 51-52). Зазначена ухвала залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16.02.2015 (том 4, а.с. 53-55).

Ухвалою Верховного суду України від 09.04.2015 у допуску до провадження Верховним Судом України справи № 643/18428/13-ц за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_15 , ЖК «Світоч», КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», Харківської міської ради про визнання довідки недійсною, визнання частково недійсним реєстраційного посвідчення, визнання внесення пайового внеску, визнання права власності на частку квартири, визнання частково недійсним заповіту відмовлено (том 4, а.с. 56-58).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18.02.2019, ухваленим у справі № 643/17428/18, позов ОСОБА_2 до голови ЖК «Світоч» Тарапи В.С., КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», за участі третьої особи ОСОБА_15 , про визнання факту, що інформація в довідці № 219 міститься така, що не відповідає дійсності, визнання дії Харківського міського бюро технічної інвентаризації щодо реєстрації права власності на квартиру згідно довідки ЖБК «Свєточ» № 219 від 15.06.1992 незаконною, визнання реєстраційного посвідчення недійсним задоволено частково. Визнано факт, що інформація у довідці ЖК «Світоч» № 219 від 15.06.1992 міститься така, що не відповідає дійсності. Визнано Реєстраційне посвідчення від 28.07.1992 за реєстровим № 56977 щодо запису в реєстрову книгу Харківського міського бюро технічної інвентаризації - недійсним. В задоволенні іншої частини позову відмовлено (том 4, а.с. 59-62).

Постановою Харківського апеляційного суду від 09.08.2019 у справі № 643/17428/18 рішення Московського районного суду м. Харкова від 18.02.2019 скасовано в частині задоволення позову та ухвалено нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_2 до голови Житлового кооперативу «Світоч» Тарапати В.Ф., Комунального підприємства- «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», третя особа ОСОБА_15 , про визнання факту недостовірної інформації, що зазначена в довідці, визнання реєстраційного посвідчення недійсним відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Як вбачається з судових рішень у справі № 643/17428/18, предметом позову в цій справі була вимога про визнання факту, що інформація у Довідці № 219 від 15.06.1992 міститься така, що не відповідає дійсності; визнання недійсним вказаного вище реєстраційного посвідчення, реєстровий № 56977 від 28.07.1992, яким посвідчено, що Квартира зареєстрована за ОСОБА_5 на праві власності на підставі Довідки № 219 від 15.06.1992. Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції в тому числі зазначив, що судовими рішеннями в справі № 643/18428/13-ц встановлено, що ОСОБА_2 не вносила за свого сина ОСОБА_7 частку паю, позивачами не надано доказів внесення вступного внеску і пая (том 4, а.с. 63-70).

Застосовне законодавство та релевантна судова практика

Суд зобов`язаний керуватися завданням справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів. Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2022 у справі № 385/321/20, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанови Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 661/2532/17, від 11.08.2021 у справі № 723/826/19, від 13.08.2021 року в справі № 638/20102/16, від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19).

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в остаточному рішенні від 22.11.2010 у справі "Ющенко та інші проти України" зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі "Брумареску проти Румунії" (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

В рішенні від 20.09.2022 у справі «Гриненко проти України» ЄСПЛ також зазначив, що право на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції під час його тлумачення у контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності охоплює вимогу про те, що коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не повинно ставитися під сумнів (див. рішення у справах «Брумареску проти Румунії» [ВП] (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, пункт 61, ЄСПЛ 1999-VII, «Оферта Плюс С.Р.Л. проти Молдови» (Oferta Plus S.R.L. v. Moldova), заява № 14385/04, пункт 97, від 19 грудня 2006 року, та «Кехайя та інші проти Болгарії» (Kehaya and Others v. Bulgaria), заяви № 47797/99 і № 68698/01, пункт 61, від 12 січня 2006 року).

В цій же справі «Гриненко проти України» ЄСПЛ зауважив, що на відміну від згаданого рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), у цій справі остаточна постанова 2010 року не була офіційно скасована під час другого провадження. Однак її було позбавлено будь-якої юридичної сили, оскільки встановлені в ній вирішальні обставини були повторно оцінені та вирішені іншим чином судами під час другого провадження. Суд уже встановлював, що така ситуація також може становити порушення принципу юридичної визначеності усупереч пункту 1 статті 6 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Есертас проти Литви» (Esertas v. Lithuania), заява № 50208/06, пункт 25, від 31 травня 2012 року). Крім того, Суд зазначає, що така ситуація може порушувати національне законодавство, а саме: статтю 61 Цивільного процесуального кодексу України, яка передбачала, що обставини, встановлені судом в одній справі, не можуть оскаржуватися в іншій (див. пункт 23).

Підсумовуючи викладене, ЄСПЛ у справі «Гриненко проти України» вказав, що зазначених міркувань достатньо для висновку Суду, що права заявника за пунктом 1 статті 6 Конвенції були порушені, оскільки під час другого провадження суди не врахували попередній судовий процес. Повторно оцінивши та проігнорувавши вирішальні обставини, встановлені остаточною постановою від 03 червня 2010 року, національні суди діяли всупереч принципу юридичної визначеності, передбаченому пунктом 1 статті 6 Конвенції, і не забезпечили справедливого розгляду справи заявника (див. згадане рішення у справі «Есертас проти Литви» (Esertas v. Lithuania), пункт 31).

У п. 7.17. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 5002-17/1718-2011 зазначено, що згідно з практикою ЄСПЛ одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення ЄСПЛ від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України», заява № 48553/99, пункт 77, та від 05 липня 2005 року у справі «Агротехсервіс проти України», заява № 62608/00, пункт 42).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19).

При вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності» (постанова Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 209/3103/21).

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР», який прийнятий 06.03.1990 та не застосовується на території України згідно з Законом України «Про дерадянізацію законодавства України», член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває право власності на це майно.

Згідно з ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв у період з 15.04.1991 по 20.06.2007, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Доводи ОСОБА_1 про те, що суд апеляційної інстанції з власної ініціативи та за відсутності законних підстав збирав і досліджував докази, а саме інформацію з Єдиного державний реєстр судових рішень, чим порушив принцип диспозитивності, є необґрунтованими з огляду на таке. У статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» зазначено, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. Порядок ведення Реєстру затверджується Вищою радою правосуддя. Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. З наведеного убачається, що суд апеляційної інстанції не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі № 910/3191/20 (постанова Верховного Суду від 24.10.2024 у справі № 752/8103/13-ц).

Згідно з ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 ЦК).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 1, 2 ст. 16 ЦК).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, по захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 5.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23) та від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20 (підпункт 8.47)) (постанова Великої Палати Верховного Суду 10.04.2024 у справі № 496/1059/18).

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 58 постанови від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, пункті 23 постанови від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 та підпункті 8.49 постанови від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду 10.04.2024 у справі № 496/1059/18).

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).

За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язальними відносинами. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають зобов`язальний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Так у ситуації, коли майно передане власником за правочином, який є оспорюваним, ефективним способом захисту може бути, зокрема, позов про визнання правочину недійсним та про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас коли власник та особа, яка зареєструвала за собою право іпотеки на його нерухоме майно, не перебували у зобов`язальних відносинах, власник майна може скористатись речово-правовими способами захисту. У цьому висновку Велика Палата Верховного Суду звертається mutatis mutandis до власних висновків, викладених у пунктах 109, 110 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна (віндикаційним позовом) є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності індивідуально визначеного майна, до особи, яка ним заволоділа, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Схожі висновки викладені, зокрема, у пункті 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, які не пов`язані із позбавленням володіння (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц). За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними, зокрема, у пункті 72 постанови від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц та пункті 100 постанови від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння (постанова Великої Палати Верховного Суду 10.04.2024 у справі № 496/1059/18).

Велика Палата Верховного Суду послідовно виснувала щодо ефективних способів захисту при неодноразовому відчуженні майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника (пункти 73, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц; пункти 84, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20).

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155) (постанова Великої Палати Верховного Суду 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).

Вказаний вище висновок Великої Палати Верховного Суду відносно того, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові, узгоджується з останньою релевантною практикою Великої Палати Верховного Суду, викладеною зокрема в постанові від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18.

Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»).

Позиція суду

Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності за взаємозв`язку, суд керується таким.

З досліджених доказів вбачається, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28.01.1988 зобов`язано бюро по обміну жилими приміщеннями Харківського міськвиконкому видати обмінний ордер на ім`я ОСОБА_5 на спірну кооперативну Квартиру з включенням в ордер невістки ОСОБА_6 , племінниці ОСОБА_2 , сина племінниці ОСОБА_7 .

На підставі вказаного рішення суду 26.01.1988 ОСОБА_5 на сім`ю з 4-х осіб ( ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 ) виданий Ордер на житлове приміщення № 39 серії С на право зайняття житлового приміщення Квартири.

В подальшому ОСОБА_5 зареєструвала право власності на Квартиру на підставі оспорюваної Довідки № 219 від 15.06.1992, в якій було вказано, що ОСОБА_5 дійсно є володільцем (пайщиком) Квартири, балансова вартість Квартири складає 6335,61 грн., паєнакопичення ОСОБА_5 станом на 01.01.1992 складають 6335,61 грн.

ОСОБА_15 набув право власності на Квартиру на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 29.05.2017, ухваленого в справі № 643/14820/15-ц.

06.06.2019 ОСОБА_15 продав Квартиру ОСОБА_1 , який є її власником станом на час вирішення справи.

Внесення ОСОБА_5 пайового внеску підтверджується не тільки даними оспорюваної Довідки № 219 від 15.06.1992, згідно з якою ОСОБА_5 дійсно є володільцем (пайщиком) Квартири, балансова вартість Квартири складає 6335,61 грн., паєнакопичення ОСОБА_5 станом на 01.01.1992 складають 6335,61 грн., а й іншими доказами, зокрема:

- даними довідки № 74 від 04.06.2002, виданої ЖБК «Світоч», згідно з якою ОСОБА_5 є основним володільцем (пайщиком) Квартири, балансова вартість Квартири 6336 руб., позичка в БудБанку виплачена повністю станом на 01.09.1988, паєнакопичення ОСОБА_5 в ЖБК «Світоч» станом на 01.01.1994 складає суму 6336 руб.;

- даними довідки № 09 від 07.03.2019, виданої ЖК «Світоч», згідно з якою в ЖК «Світоч» була прийнята тільки ОСОБА_9 , потім була ОСОБА_5 , а члени сім`ї прописані.

Всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України позивачами не надано суду будь-яких доказів на підтвердження факту внесення ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 грошових сум нарівні з пайщиком ОСОБА_5 на погашення пайових внесків за Квартиру та набуття ними у зв`язку з цим Квартири у спільну власність.

Ба більше, з довідки № 05 від 18.01.2019, виданої ЖК «Світоч», вбачається, що ОСОБА_2 є членом кооперативу «Світоч» тільки з грудня 2018 року.

Ураховуючи наведене та розглядаючи справу на підставі стандарту доказування більшої переконливості, суд приходить до висновку щодо недоведення позивачами факту сплати пайових внесків за Квартиру ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 . Між тим виключно з вказаним фактом чинне законодавство пов`язує виникнення права власності на кооперативне житло.

Суд також зауважує, що в інших судових справах № 643/18428/13-ц та 643/17428/18 вже надавалась оцінка доводам щодо незаконності оспорюваної Довідки № 219 від 15.06.1992 з підстав того, що у вказану Довідку включена одноосібно ОСОБА_5 та не включені інші особи, на яких був виданий Ордер на житлове приміщення № 39 серії С, та незаконності у зв`язку з цим оформлення Квартири у власність одноосібно ОСОБА_5 , а не у власність усіх осіб, зазначених в Ордері. Так, як вбачається з судових рішень у вказаних вище справах, позивачі в обґрунтування позовів у справах № 643/18428/13-ц та 643/17428/18 посилались фактично на ті ж самі обставини, які зазначають в якості підстав позову в даній справі, в тому числі на факт проживання ОСОБА_5 однією сім`єю з ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , на наявність у вказаних осіб спільного бюджету, на сплату при обміні квартири пайового внеску за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї, сумісного ведення господарства та сумісного проживання, тобто за рахунок грошей, які були спільною сумісною власністю. У задоволенні позовних вимог у справах № 643/18428/13-ц та 643/17428/18 було відмовлено.

Оскільки у справах № 643/18428/13-ц та 643/17428/18 розглядались позовні вимоги про визнання Довідки № 219 від 15.06.1992 недійсною, а також про визнання факту, що інформація у Довідці № 219 від 15.06.1992 не відповідає дійсності, а у даній справі позивачами пред`явлено вимогу в іншій редакції - про визнання Довідки № 219 від 15.06.1992 неповною в частині не внесених до неї інших членів сім?ї, суд дійшов висновку, що в даній справі позивачами формально обраний інший спосіб захисту порушених прав та у зв`язку з цим відсутні підстави для закриття провадження у справі.

Разом з тим, як неодноразово зазначалось Європейським Судом з прав людини, Верховним Судом, право особи на справедливий суд буде порушено у випадку, коли під час нового провадження суди всупереч принципу правової визначеності не враховують попередній судовий процес, повторно оцінюють та ігнорують вирішальні обставини, встановлені попередніми судовими рішеннями, та в такий спосіб ставлять під сумнів рішення, які набрали законної сили.

Повертаючись до обставин даної справи, суд констатує, що в інших судових процесах у справах № 643/18428/13-ц та 643/17428/18 суди ухвалили судові рішення, які набрали законної сили та статусу остаточного, в яких дійшли висновку щодо відсутності підстав визнавати оспорювану Довідку № 219 від 15.06.1992 такою, що видана з порушенням чинного законодавства України.

Під час розгляду даної справи позивачами не надано суду нових доказів, які не надавались в інших судових процесах та підтверджували би факт внесення ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 грошових сум нарівні з пайщиком ОСОБА_5 на погашення пайових внесків за Квартиру та набуття ними Квартири у спільну власність.

За таких обставин встановлення в даній справі факту неповноти Довідки № 219 від 15.06.1992, тобто факту невідповідності Довідки № 219 від 15.06.1992 вимогам законодавства України, про що просили позивачі, призведе до порушення принципу правової визначеності та ігнорування вирішальних обставин, встановлених судами в інших двох судових процесах.

Також суд звертає увагу, що згідно з вказаними вище висновками щодо застосування норм права, викладеними в постанові Верховного Суду від 24.10.2024 у справі № 752/8103/13-ц, суди під час вирішення справ мають право самостійно перевіряти відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими.

У договорі купівлі-продажу Квартири від 06.06.2019 зазначено, що Квартира належала продавцю ОСОБА_15 на праві приватної власності на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 29.05.2017, справа № 643/14820/15-ц, постанови Харківського апеляційного суду від 26.12.2018, справа № 643/14820/15-ц. На судові рішення у справі № 643/14820/15-ц посилались і позивачі у позовній заяві.

Згідно із загальнодоступними (відкритими) даними розділу «Стан розгляду справ» сайту «Судова влада України», у цивільній справі № 643/14820/15-ц розглядався позов ОСОБА_15 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом.

Виходячи із загальнодоступних (відкритих) даних Єдиного державного реєстру судових рішень, предметом позовних вимог у справі 643/14820/15-ц було право власності на квартиру, яка належала спадкодавцю на підставі довідки ЖБК № 292 «Світоч» від 15.06.1992 № 219, тобто на Квартиру, яка є предметом спору в даній справі (рішення Московського районного суду м. Харкова від 29.05.2017). Вказана обставина підтверджується даними постанови Харківського апеляційного суду від 26.12.2018, в якій зазначено, що предметом позову є квартира АДРЕСА_1 . Відповідачі, заперечуючи проти позову в справі 643/14820/15-ц, посилались в тому числі на те, що померла «ОСОБА_7 отримала довідку, на підставі якої їй належить квартира, шахрайським шляхом, та не була єдиною власницею квартири, їй належала лише ? частина; що пай за спірну квартиру сплачено у 1987 році ОСОБА_9 та Філімоновими, і на неї виникло право спільної сумісної власності у ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7, як членів сімї; що спірна квартира придбана шляхом обміну ізольованих квартир на підставі рішення Київського районного народного суду м. Харкова від 26 січня 1988 року та обмінного ордера, тобто відповідачі приймали безпосередню участь у придбанні спірної квартири шляхом обміну своєї ізольованої однокімнатної квартири». Верховний Суд, оцінюючи заперечення відповідачів проти позову, в постанові від 27.01.2020 зазначив, що «як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_5 належала спірна квартира на праві приватної власності відповідно до довідки ЖБК «Світоч» від 15 червня 1992 року № 292, за якою нею сплачені пайові внески у повному обсязі, що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 30 жовтня 2013 року № 1204456, відповідно до якої станом на 31 грудня 2012 року власником спірної квартири є ОСОБА_5. Зазначене право виникло у спадкодавця в силу положень статті 15 Закону України «Про власність» у зв`язку зі сплатою нею як членом житлово-будівельного кооперативу свого пайового внеску за квартиру, надану їй у користування. При цьому до виникнення у члена кооперативу права власності на спірну квартиру у неї та членів її сім`ї існувало виключно право користування нею, а право власності на спірну квартиру законом пов`язується з членством у кооперативі та правами на відповідне паєнакопичення. З огляду на зазначене Верховний Суд визнає необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_5 не набула одноосібно право власності на спірну квартиру та що квартира належить їм на праві спільної власності. Зазначені доводи засновані на невірному та довільному тлумаченні положень законодавства, що не може слугувати підставою для скасування оскаржуваних рішень».

Таким чином, у справі № 643/14820/15-ц судами, в тому числі Верховним Судом, також надавалась оцінка доводам позивачів щодо безпідставного включення до спірної Довідки № 219 від 15.06.1992 лише однієї особи ОСОБА_5 та щодо набуття усіма особами, які спільно проживали з нею в Квартирі, права спільної власності на Квартиру. Визнавши вказані доводи необґрунтованими, у зв`язку з чим за наслідками розгляду справи № 643/14820/15-ц право власності на Квартиру було визнано за ОСОБА_15 .

Таким чином, в разі задоволення позовних вимог в даній справі та визнання за ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 права власності на 1/4 частку Квартири за кожним, не тільки будуть поставлені під сумнів судові рішення у справі № 643/14820/15-ц, згідно з якими право власності на Квартиру було визнано за ОСОБА_15 , а й більше того судові рішення в справі № 643/14820/15-ц, які були правовстановлюючими документами на Квартиру, фактично будуть позбавлені юридичної сили, оскільки право власності ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на Квартиру в даній справі буде визнане на підставах, які виникли до ухвалення рішень у справі № 643/14820/15-ц та яким у справі № 643/14820/15-ц вже була надана оцінка.

За таких обставин суд приходить до висновку щодо необґрунтованості позовних вимог про визнання оспорюваної Довідки № 219 від 15.06.1992 неповною в частині не внесених до неї інших членів сім?ї: ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , які 04.05.1988 були включені Харківським міськвиконкомом до обмінного ордеру № 39 серія С на Квартиру.

Інші позовні вимоги про визнання права власності на Квартиру є похідними від вимог про визнання Довідки № 219 від 15.06.1992 неповною в частині не внесених до неї інших членів сім?ї.

Разом з тим, з метою забезпечення права позивачів на доступ до правосуддя та надання відповіді на всі суттєві аргументи учасників справи, суд під час вирішення даної справи вважає за необхідне також оцінити належність та ефективність способів захисту, які обрані позивачами, а саме вимог про визнання права власності на Квартиру.

Позивачами пред`явлені позовні вимоги в тому числі про визнання права власності на Квартиру за ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , які померли відповідно у 2020 та 2022 роках.

Виходячи з положень ст. 25 ЦК України, правоздатність ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , тобто здатність вказаних осіб мати цивільні права та обов`язки, припинилась у момент їх смерті.

Ураховуючи наведене, визнання права власності на спірну Квартиру за померлими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є неналежним способом захисту прав позивачів, адже можливість ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мати цивільні права, в тому числі право власності на майно, припинилась у момент їх смерті.

Крім того, як вбачається з вказаних вище висновків щодо застосування норм права Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду, належним способом захисту порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було відчужене, є пред`явлення до останнього набувача цього майна віндикаційного позову про витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України.

Між тим позивачі позовних вимог про витребування Квартири або її часток з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 не пред`явили та, таким чином, не обрали належного та ефективного способу захисту своїх порушених прав. Обрання неналежного та неефективного способу захисту порушених прав, виходячи з вказаних вище висновків щодо застосування норм права Великої Палати Верховного Суду, є підставою для відмови в позові.

Ураховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову та відмовляє в позовних вимогах у повному обсязі.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, викладеної в рішеннях у справах "Руїз Торія проти Іспанії", «Проніна проти України», «Серявін та інші проти України», суд не вбачає необхідності надавати детальну оцінку іншим наданим доказам, зокрема доказам на підтвердження того, що ОСОБА_2 займалась організацією та проведенням поховання ОСОБА_5 , доказам наявності заповітів з огляду на таке. Позивачі в даній справи не заявляли вимог про визнання права власності в порядку спадкування. Ураховуючи наведене, вказані докази, виходячи з предмету та підстав позову, не відносяться до предмету доказування в даній справі та не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог. Належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, а саме вироку суду, який набрав законної сили, суду не надано.

Керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 206, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України

УХВАЛИВ

У задоволенні позову адвоката Коваля Анатолія Павловича, який діє в інтересах ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса місця проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_4 ), ОСОБА_3 (адреса місця проживання: АДРЕСА_6 ), яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса місця проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП: НОМЕР_5 ), Житлового кооперативу «Світоч» (адреса місцязнаходження: м. Харків, пр. Тракторобудівників, буд. 105, ), третя особа: Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», про визнання довідки неповною в частині невнесення до неї інших членів сім`ї, визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності відмовити повністю.

Скасувати заходи забезпечення позову у вигляді заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , вжиті згідно з ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21.11.2019 року.

Скасувати заходи забезпечення позову у вигляді заборони будь-яким органам чи особам вчиняти будь-які дії щодо квартири АДРЕСА_1 , вжиті згідно з ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 24.01.2020 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 11.06.2025 року.

Суддя Д.А. Крівцов