СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/5461/24

пр. № 2/759/354/25

20 червня 2025 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - П`ятничук І.В.,

за участю секретаря - Кульбовської В.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 який діє в інтересах ОСОБА_3 18.03.2024 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, яким з урахуванням уточнених позовних вимог просить визнати автомобіль «Nissan Qashqai» 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 об`єктом спільної сумісною власністю подружжя, залишити право власності на автомобіль «Nissan Qashqai» 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 за ОСОБА_4 ; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 339387,16 грн. у рахунок компенсації частини сплаченої вартості транспортного засобу «Nissan Qashqai» 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.08.2022 року про що свідчить актовий запис № 1227 Солом`янського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ), який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.11.2023 року по цивільній справі № 759/18420/23 було розірвано. Від шлюбу дітей не мають.

27.12.2022 року між ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» та ОСОБА_4 було укладено договір фінансового лізингу № 14283/12/22-Г, об`єктом якого є транспортний засіб автомобіль «Nissan Qashqai» 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який відповідачем не виконаний у повному обсязі.

Зазначив, що з моменту укладення договору фінансового лізингу № 14283/12/22-Г та на сьогоднішній день, автомобілем користується ОСОБА_4 .

Вказав, що перший внесок за договором фінансового лізингу було внесено із грошових коштів, які належали ОСОБА_3 на праві особистої власності та були набуті позивачем до шлюбу із ОСОБА_4 .

Крім того, зазначив, що щомісячні платежі за договором вносились ОСОБА_4 із заробітної плати позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 62-72 СК України, ст. 365 ЦК України, просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 225.04.2024 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позові.

В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти позовних вимог, просила відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Згідно з ч.1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 з 04.08.2022 року перебували в зареєстрованому шлюбі, про що свідчить актовий запис № 1227 Солом`янського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) (а.с 11).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.11.2023 року по цивільній справі № 759/18420/23 було розірвано (а.с. 13-14).

Від даного шлюбу сторони дітей не мають.

Під час перебування у шлюбі 27.12.2022 року між ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» та ОСОБА_4 було укладено договір фінансового лізингу № 14283/12/22-Г, об`єктом якого є транспортний засіб автомобіль «Nissan Qashqai» 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . Вартість об`єкта лізингу становить 641125,00 грн., загальна сума лізингових платежів становить 931065,27 грн. (а.с. 61-64).

Відповідно до графіку внесення лізингових платежів, строк виконання зобов`язань за договором становить з 27.12.2022 року по 27.12.2024 року.

22.03.2023 року відповідно до договору відступлення прав вимоги (цесії) № 21/07-2017 від 21.07.2017 року, ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» було здійснено відступлення прав вимоги «цесії) до АТ «ТАСКОМБАНК» за договором фінансового лізингу № 14283/12/22-Г від 27.12.2022 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 за період перебування у шлюбі з ОСОБА_3 було сплаченого грошові кошти за договором фінансового лізингу № 14283/12/22-Г від 27.12.2022 року у розмірі 476483,50 грн.

Звертаючись у суд з даним позовом, ОСОБА_3 зазначає, що транспортний засіб «Nissan Qashqai» 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 було придбано за спільні кошти подружжя, тому просить стягнути з ОСОБА_4 на його користь грошові кошти у розмірі 339387,16 грн. у рахунок компенсації частини сплаченої вартості транспортного засобу.

Згідно з ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 69 Сімейного кодексу України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 22, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Відповідно до п. 24 Постанови до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Виходячи з аналізу наведених вище норм законодавства, обов`язок довести ті обставини, що майно, придбане в шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього.

Отже, законодавством установлено презумпцію спільної сумісної власності майна, набутого подружжям за час шлюбу.

Судом встановлено, що 27.12.2022 року ОСОБА_4 уклала з ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» договір фінансового лізингу № 14283/12/22-Г, за умовами якого лізингодавець передав у строкове платне володіння та користування відповідачу транспортний засіб автомобіль «Nissan Qashqai» 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , з правом набуття у власність вказаного транспортного засобу лізингоодержувачем після сплати всіх лізингових платежів лізингодавцю.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Моментом набуття права власності за договором згідно із вимогами ч. 1 ст. 334 ЦК України у набувача майна виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 8 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що у разі переходу права власності на предмет лізингу від лізингодавця до іншої особи відповідні права та обов`язки лізингодавця за договором лізингу переходять до нового власника предмета лізингу. Якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше.

У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З матеріалів справи вбачається, що лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу є ОСОБА_4 , згідно даних долученої до справи на виконання умов договору ОСОБА_4 сплачена лише частина грошових коштів.

А тому, на думку суду, права на спірний транспортний засіб автомобіль «Nissan Qashqai» 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 до виконання лізингоодержувачем всіх умов договору залишається у власності лізингодавця, а відтак не може бути предметом поділу.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині визнання автомобіля «Nissan Qashqai» 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та залишення за ОСОБА_4 права власності на автомобіль «Nissan Qashqai» 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 не підлягають задоволенню.

Не можуть бути об`єктом поділу та набуття у власність подружжя й кошти, сплачені за договором фінансового лізингу, оскільки майном подружжя, що підлягає поділу, може бути лише реально існуюче майно (речі), в той час як лізингові платежі, внесені на рахунок лізингоодержувача трансформувалися у погашення боргових зобов`язань за договором.

При цьому, суд враховує умови договору фінансового лізингу, відповідно до яких власником спірного автомобіля є лізингодавець - АТ «ТАСКОМБАНК», що виключає визнання нерухомого майна спільним майном подружжя до повного виконання зобов`язань за договором.

Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи встановлені судом обставини справи, приходить до висновку, що вимоги позивача, є безпідставними та не доведеними належними і допустимими доказами, тому в їх задоволенні необхідно відмовити у повному обсязі.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача, в розмірі, сплаченому при зверненні до суду з даним позовом, оскільки в задоволенні позову було відмовлено.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: І.В. П`ятничук