ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/180/24Головуючий у 1-й інстанції Гриновець О.Б.
Провадження № 22-ц/817/331/25 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Храпак Н.М.

Суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участю секретаря - Панькевич Т.І.

та сторін: позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника відповідача адвоката Сушка А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/180/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_2 , на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2024 року, ухваленого суддею Гриновець О.Б., повний текст якого складено 13 січня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного агропромислового підприємства «Агропродсервіс» про визнання недійними договорів та скасування державної реєстрації права користування, -

В С Т А Н О В И В :

у січні 2024 року адвокат Кметик Я.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся у суд з позовом до приватного агропромислового підприємства «Агропродсервіс» про визнання недійними договорів емфітевзису та скасування державної реєстрації права користування, посилаючись на те, що відповідач навмисно ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивачці на праві власності належать дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,21 га з кадастровим номером :01:001:1423 й площею 2,37 га з кадастровим номером :01:001:0763, які розташовані на території Купчинецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області. 13.05.2012 між ОСОБА_1 та ПАП «Агропродсервіс» укладено договори оренди вказаних земельних ділянок, які були зареєстровані в Управлінні Держкомзему в Козівському районі 30.11.2012.

04.10.2017 між сторонами укладено договори про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на вищевказані земельні ділянки строком на 70 років з моменту державної реєстрації за плату.

Позивачка стверджує, що договори емфітевзису були укладені під впливом обману. Остання вважала, що підписує саме договори оренди земельних ділянок, так як їй пояснювали представники ПАП «Агропродсервіс», а у неї була велика потреба в коштах для внесення застави за свого чоловіка й лікування сина. Тож у зв`язку з складними сімейними обставинами звернулася до керівництва ПАП «Агропродсервіс», яке орендувало її земельні ділянки, з проханням допомогти й надати гроші в рахунок оплати оренди наперед. У жовтні 2017 року ОСОБА_1 було виплачено 64 000 грн. Однак, перед тим як надати грошові кошти, представник підприємства повідомив про закінчення строку дії договорів оренди земельних ділянок 30.11.2017 й про необхідність підписати нові договори оренди, після чого підприємство зможе виплатити кошти в рахунок оренди. Погодившись на це, позивачка підписала два договори, не читаючи їх змісту, оскільки була впевнена, що підписує саме договори оренди. Копії зазначених договорів не отримувала.

ОСОБА_1 , отримавши від ПАП «Агропродсервіс» грошові кошти в сумі 64 000 грн порахувала, що це орендна плата за 2017-2022 роки. У 2022 році звернулася до відповідача з проханням повідомити, коли і в якій сумі вона зможе отримати орендну плату, на що їй повідомили про неможливість такої оплати, оскільки земельні ділянки передані в користування підприємству, а не в оренду.

21.09.2022 позивачка звернулася до відповідача з проханням надати їй копії договорів оренди земельних ділянок, укладених в 2017 році. Із змісту договорів ОСОБА_1 видно, що її земельні ділянки не перебувають в оренді, а на праві користування строком на 70 років.

Тож вважає, що вказані договори не відповідають вимогам розумності та справедливості.

Крім того звертає увагу суду на те, що при укладенні договорів про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 04.10.2017 були чинними та діяли договори оренди на ті ж земельні ділянки до 30.11.2017.

В зв`язку з наведеним просить визнати недійсними договори про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), укладених 04 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та приватним агропромисловим підприємством «Агропродсервіс»; скасувати державну реєстрацію права користування на земельну ділянку площею 0, 2065 га з кадастровим номером :01:001:1423 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва й земельну ділянку площею 2,3702 га з кадастровим номером :01:001:0763 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Купчинецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області й стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2024 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 до приватного агропромислового підприємства «Агропродсервіс» про визнання недійними договорів та скасування державної реєстрації права користування.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій, просить скасувати рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2024 року у справі № 608/2755/23 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник заявника зазначає, що ОСОБА_1 належить на праві власності дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,21 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:1423, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 215510, виданим 03 грудня 2007 року та площею 2,37 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0763, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 214919, виданим 03 грудня 2007 року.

04 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та Приватним агропромисловим підприємством «Агропродсервіс» було укладено два договори про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) на земельну ділянку площею 0,2065 га з кадастровим номером земельної ділянки :01:001:1423 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та площею 2,3702 га., кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0763 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходяться на території Купчинецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області.

Позивачка зазначає, що договори про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) були укладені саме під час дії ще незакінчених договорів оренди спірних земельних ділянок від 13 травня 2012 року, термін дії яких закінчувався 30 листопада 2017 року, відтак є усі підстави, вважати, що зазначені договори емфітевзису були укладені з порушенням вимог статей 31, 33 Закону України «Про оренду землі», на що суд першої інстанції взагалі не звернув увагу та не надав у своєму рішенні жодних обґрунтувань вказаній обставині.

Крім того, позивачка на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним вказує, що перед укладенням спірних договорів звернулася до відповідача з проханням надати їй кошти у зв`язку із складними сімейними обставинами, на що відповідач погодився допомогти, але після підписання договорів оренди земельних ділянок. Отримавши від відповідача кошти, ОСОБА_1 підписала договори, не читаючи їх змісту, оскільки була впевнена, що підписує саме договори оренди земельних ділянок, як вже підписувала неодноразово до цього. На час підписання зазначених договорів, як і в подальшому, відповідачем другий екземпляр договорів не був наданий ОСОБА_1

21.09.2022 позивачка звернулася до відповідача із запитам надати їй копії договорів оренди земельних ділянок, укладених в 2017 році. У відповідь 21.10.2022 від ПАП «Агропродсервіс» надійшли договори, витяги з Державного реєстру про реєстрацію права користування вказаних земельних ділянок.

Отримавши копії двох договорів про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 04 жовтня 2017 року ОСОБА_1 стало відомо, що її земельні ділянки не перебувають в оренді, а - на праві користування строком на 70 років, тобто до 2087 року, за які лише в 2087 році їй буде заплачено за дві земельні ділянки 7 000,00 грн. Враховуючи те, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , то їй необхідно буде прожити 109 років для того, щоб в 2087 році отримати 7 000,00 грн плати за дві земельні ділянки. Ураховуючи зазначене можна вважати, що вказані договори не відповідають вимогам розумності та справедливості.

Також, вказує, що позивачем у даній справі надано належні та допустимі докази наявності обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення, а саме як вже зазначалось, що підписуючи договори про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 04.10.2017 року позивачка думала, що підписує саме договори оренди земельних ділянок, так як їй пояснювали представники ПАП «Агропродсервіс».

Також позивачка зазначає, що 19 вересня 2017 року був заарештований та взятий під варту її чоловік ОСОБА_3 , а відтак в позивача була велика потреба в грошових коштах, які були необхідні для внесення застави за свого чоловіка ОСОБА_3 . В зв`язку з важкими обставинами, які склалися в сім`ї позивача вона звернулася до керівництва ПАП «Агропродсервіс», яке орендувало її земельні ділянки з проханням допомогти, а саме надати кошти в рахунок оплати оренди на перед за вказані земельні ділянки.

Керівник ПАП «Агропродсервіс» погодився надати такі кошти в рахунок оренди земельної ділянки і в жовтні місяці 2017 року ОСОБА_1 було виплачено 64 000,00 грн, про що в судовому засіданні не заперечив і сам представник відповідача, що в свою чергу підтверджує факт передачі земельних ділянок відповідачу саме в оренду, а не в користування за договором емфітевзису, де згідно пункту 2.2. зазначених договорів, встановлюється оплата в розмірі 1 000,00 грн та 6 000,00 грн вже після закінчення дії договорів. Проте суд першої інстанції вказані обставини до уваги не взяв.

Від представника відповідача - приватного агропромислового підприємства «Агропродсервіс» - Карачка І.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2024 року - без змін.

Вказують, що укладені 04.10.2017 між ОСОБА_1 та ПАП «Агропродсервіс» договори емфітевзису відповідають вимогам чинного законодавства. Так, позивачка стверджує, що не знала якого змісту підписує договори, вважаючи, що це договори оренди земельних ділянок. Однак, 04.08.2020 остання зверталась до ПАП «Агропродсервіс» із заявою про розірвання договору емфітевзису щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:1423, оскільки вказаний договір не містить істотних умов. Отож ОСОБА_1 вводить суд та відповідача в оману, стверджуючи, що не розуміла якого змісту підписала договір. Також позивач зазначає, що не отримувала підписані нею 04.10.2017 договори, проте згідно з тексту заяви ОСОБА_4 від 04.08.2020 «Пунктом 5 даного Договору передбачено, що цей Договір може бути розірвано за взаємною згодою сторін». Даний пункт міститься саме в договорі емфітевзису й примірники договорів позивачка отримала. Отже, ОСОБА_1 , укладаючи договори про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) щодо земельної ділянки кадастровий номер :01:001:1423 загальною площею 0,2065 га та земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0763 загальною площею 2,3702 га, Угоди про розірвання договору оренди землі від 13.05.2012 року реєстраційний номер 04192 та Угоди про розірвання договору оренди землі від 13.05.2012 року реєстраційний номер 04192 реально розуміла правові наслідки, зміст та природу вказаних правочинів.

Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Кметик Я.С. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на викладені у ній доводи.

Представник відповідача адвокат Сушко А.С. у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано належних, допустимих й достовірних доказів на підтвердження того, що вона підписала договори про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 04.10.2017, не читаючи такі й думала про підписання договорів оренди земельних ділянок під впливом обману зі сторони відповідача, відтак правові підстави для визнання недійсними таких відсутні.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, з огляду на таке.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, правочин - правомірна, не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частинами першою - п`ятою статті 203, статтею 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Відповідно до частини першою статті 407 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач).

Згідно зі статтею 102-1 ЗК України (у редакції на день укладення спірного договору) право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення змісту статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 910/9879/18, зазначено, що під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступати не можуть. У разі обману наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається неправильна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі статті 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є власницею земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0, 21 га з кадастровим номером :01:001:1423 й площею 2, 37 га з кадастровим номером :01:001:0763, які розташовані на території Купчинецької сільської ради Козівського району Тернопільської області, що підтверджується копіями державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 215510, серії ЯД № 214919 (а. с. 15, 17).

13.05.2012 між ОСОБА_1 та ПАП «Агропродсервіс» укладено договір оренди земельної ділянки. Предметом договору є оренда земельної ділянки площею 0, 2065 га, яка розташована на території Купчинецької сільської ради строком на 5 років. Договір зареєстрований в управлінні Держкомзему в Козівському районі 30.11.2012 за № 04192 (а. с. 12-13).

Також 13.05.2012 між сторонами укладено договір оренди земельної ділянки площею 2, 37 га з кадастровим номером :01:001:0763, яка розташована на території Купчинецької сільської ради строком на 10 років. Договір зареєстрований в управлінні Держкомзему в Козівському районі 30.11.2012 за № 04190 (а. с. 86-87).

У серпні місяці 2017 року ПАП «Агропродсервіс» виплатило ОСОБА_1 7 453, 42 грн орендної плати (а. с. 88).

Згідно з умовами угоди про розірвання договору оренди земельної ділянки від 06.10.2017 сторони дійшли згоди припинити дію договору оренди земельної ділянки від 13.05.2012, реєстраційний номер 04190. Сторони погодилися, що у них відсутні будь-які майнові претензії один до одного та всі зобв`язання за договором виконані в повному обсязі (а. с. 89).

04.10.2017 між ОСОБА_1 та ПАП «Агропродсервіс» укладено договори про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису).

Відповідно до умов даних договорів ПАП «Агропродсервіс» були передані в користування земельні ділянки площею 0, 2065 га з кадастровим номером :01:001:1423, площею 2, 3702 га з кадастровим номером :01:001:0763, які розташовані на території Купчинецької сільської ради за плату.

Такі договори містять наступні положення: емфітевт має право приступати до використання земельної ділянки тільки після реєстрації права користування земельною ділянкою у встановленому законом порядку; договір набирає чинності після його підписання сторонами та державної реєстрації і діє до виконання сторонами його умов; договір складений і підписаний у двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться у власника, другий в емфітевта. Договори підписані сторонами із зазначенням реквізитів сторін (а. с. 8-11).

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 107266075 від 12.12.2017 державна реєстрація права користування земельною ділянкою площею 2, 3702 га з кадастровим номером :01:001:0763 для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) проведена 08.12.2017 на підставі договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 04.10.2017. Користування емфітевтичним правом встановлюється за плату в розмірі 6 000 грн за весь період договору (а. с. 20, 22, 23).

Як видно з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 107261175 від 12.12.2017 державна реєстрація права користування земельною ділянкою площею 0, 2065 га з кадастровим номером :01:001:1423 для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) проведена 08.12.2017 на підставі договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 04.10.2017. Користування емфітевтичним правом встановлюється за плату в розмірі 1 000 грн за весь період договору (а. с. 21, 24, 25).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу для визнання недійсними договорів про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 04.10.2017, посилалася на те, що оспорювані договори підписані нею внаслідок обману та помилки, оскільки вона вважала, що укладає договори оренди належної їй земельних ділянки, а не передає земельні ділянки відповідачу в користування для сільськогосподарських потреб.

Аналізуючи надані сторонами докази та встановлені судом обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час укладення спірного договору сторони діяли вільно і позивач розуміла значення укладеного договору.

Договір емфітевзису укладений між позивачем та ПАП «Агропродсервіс» з дотриманням ЗК України та ЦК України в редакціях на час його укладення містить усі істотні умови (строк, ціна, права та обов`язки, відповідальність тощо) та виконується сторонами, а речове право за спірним договором зареєстроване в установленому законом порядку.

Доказів про обставини, які би свідчили про введення позивача в оману відповідачем, сам факт обману, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, матеріали справи не містять та судом не встановлено.

Посилання заявниці на те, що вона вважала, що укладає з відповідачем договори оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, за якими передасть у користування відповідачу земельні ділянки, не є підставою вважати, що оспорювані договори емфітевзису укладено внаслідок обману та помилки, оскільки правова природа договору емфітевзису полягає у наданні емфітевту (відповідачу) права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, тобто не суперечило уявленню позивача щодо суті укладеного нею договору.

Той факт, що до укладення оспорюваного правочину між сторонами існували правовідносини, які виникли на підставі договору оренди, не можуть бути підставою для визнання недійсними договорів емфітевзису, який був укладений після їх припинення між ОСОБА_1 та ПАП «Агропродсервіс», зокрема, 06.10.2017 сторони припинили дію договору оренди земельної ділянки від 13.05.2012, реєстраційний номер 04190.

Крім того, 04 серпня 2020 року ОСОБА_1 зверталася до директора ПАП «Агропродсервіс» Барана А.С. із заявою про розірвання договору емфітевзису від 04.10.2017 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:1423 з огляду на те, що такий не містять істотних умов і був укладений позивачем за тяжких обставин та невигідних для неї умовах (а. с. 59 зворіт), що свідчить про те, що позивачка розуміла значення укладеного договору емфітевзису.

Таким чином, суд першої інстанції вірно виснував про те, що позивачка не довела належними та допустимими доказами факт її обману відповідачем чи помилки під час укладення оспорюваних договорів емфітевзису, у той час як наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

За таких обставин, відсутні правові підстави для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, викладених у статтях 229, 230 ЦК України, що є підставою для відмови в задоволенні позову за недоведеністю.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у позовній заяві, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо посилання на ст.233 ЦК України про визнання правочину недійсним, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з позовної заяви позивачем не заявлялася позовна вимога про визнання правочину недійсним на підставі ст.233 ЦК України і тому дана підстава судом першої інстанції не досліджувалася, а відповідно до ч.6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_2 , слід залишити без задоволення, а рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2024 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 141, 259, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 20 червня 2025 року.

Головуюча Н. М. Храпак

Судді: О.З. Костів

М.В. Хома