Центральний районний суд м. Миколаєва
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 червня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Шолох Л.М.,

при секретарі Шведюк Д.О.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївська міська рада про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов позов ОСОБА_1 до Миколаївська міська рада про визнання права власності на 1/9 частину у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 січня 2024 року відкрито провадження у справі.

Від відповідача надійшов відзив на позов, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 липня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судове засідання сторони не з`явилися з невідомих суду причин, надавши заяву про розгляд справи без їх участі.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22 червня 1995 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2007 року визначено, що частки співвласників цієї квартири є рівними та становлять по 1/3 частині. Також за ОСОБА_4 визнано право власності на 4/9 частини у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 24 березня 2019 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 8/9 частин у праві власності на означену квартиру. Інформація про право власності позивача на цю частину квартири міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до інформації наявної в КП «ММБТІ» та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно власником 1/9 частини у праві власності на спірну квартиру є ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Миколаєві. Із заявами про прийняття спадщини після його смерті звернулися ОСОБА_5 (заява від 21 травня 1996 року), ОСОБА_3 (заява від 24 жовтня 2002 року) та ОСОБА_4 (заява від 24 жовтня 2002 року). Доказів того, що нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 матеріали спадкової справи не містять.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце смерті м. Хвалинськ, Саратовська область, Російська Федерація. Інформація про заведення спадкової справи після її смерті матеріали справи не містять.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадщину після її смерті прийняв ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце смерті Омська область, Улянівський район, с. Серебряківка. Інформація про заведення спадкової справи після її смерті матеріали справи не містять.

Так, статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини другої статті 318 ЦК України, усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Статтею 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно статтею 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

За умовами частини третьої статті 335 ЦК України безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених статтями 336, 338, 341 і 343 цього Кодексу.

Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, доказуванню підлягають, зокрема, такі обставини: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України).

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Таким чином, зміст статті 344 ЦК України встановлює, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити з того, що задоволення таких позовних вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 червня 2018 року (справа №293/312/15-ц).

Вищевказані норми права свідчать про те, що позивач у даній категорії справ, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності, заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Таким чином, позивач повинен довести: законність об`єкта володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є власником 8/9 частин у паві власності на спірне майно, постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 з 04 грудня 2013 року поспіль, несе тягар утримання цього майна, відтак, суд вважає, що позивач добросовісно та відкрито володіє протягом більше 21 року 1/9 часткою вказаної квартири.

При цьому суд враховує, що спірне майно на час розгляду справи та з часу заволодіння ним позивачкою ніким не успадковане, а рішення про передачу цієї нерухомої речі у комунальну власність в установленому законом порядку не приймалось.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір сплачено позивачем при подачі позову до суду.

Керуючись статтями 1-19, 23,76-113, 128 132, 223, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/9 частину у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Л.М. Шолох