ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 526/1342/23 Номер провадження 22-ц/814/1642/25Головуючий у 1-й інстанції Максименко Л. В. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Чумак О.В.,

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря Галушко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Пічахчі Сергія Володимировича

на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 06 січня 2025 року, ухвалене суддею Максименко Л.В. (повний текст рішення складено 16 січня 2025 року)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Буланкіна Світлана Миколаївна про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року представник ОСОБА_2 адвокат Заєць В.П. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Буланкіна Світлана Миколаївна про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказав, що з березня 2020 року ОСОБА_2 проживає на території російської федерації, у встановлений шестимісячний строк для прийняття спадщини він не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки не знав про смерть батька ОСОБА_3 .

Зазначив, що ОСОБА_2 позбавлений можливості отримати відмову нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, враховуючи те, що він на даний час перебуває на території держави агресора, тому вказані обставини перешкоджають йому з?явитися особисто до нотаріуса, а також направити на адресу нотаріуса письмову заяву через посольство України в російській федерації.

Вищевказані обставини унеможливили своєчасну подачу заяви про прийняття спадщини, тому просив суд визначити ОСОБА_2 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 терміном в два місяці.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 06 січня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Буланкіна Світлана Миколаївна про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволено.

Визначено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом двох місяців з дня набрання рішенням законної сили.

Рішення суду обгрунтоване тим, що ОСОБА_2 пропустив визначений законом строк для подачі заяви про прийняття спадщини з поважних причин, адже мав непереборні труднощі, як в отриманні інформації про смерть батька, так і в поданні заяви та вчиненні інших дій щодо прийняття спадщини після його смерті, що є підставою для визначення додаткового строку для її прийняття.

Не погодившись з вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Пічахчі С.В., просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріали справи не містять достовірних доказів того, коли саме ОСОБА_2 дізнався про смерть батька, тому застосування судом першої інстанції принципу добросовісної необізнаності спадкоємця про смерть спадкодавця є необґрунтованим.

Саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску визначеного законом строку. Перебування позивача за межами України та введення на території України воєнного стану, також не є поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини.

Таким чином, вказані позивачем підстави пропуску визначеного законом строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 не є поважними, що свідчить про безпідставність позовних вимог.

Від ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник ОСОБА_1 адвокат Пічахчі С.В. приймав участь у розгляді справи врежимі відеоконференції.

Інші учасники справи, будичи належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи в судове засідання не з?явилися.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі не відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є сином ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 12).

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Гадяч (а.с. 13).

Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_2 , яка належала спадкодавцю на підставі розпорядження Гадяцької міської ради від 27.05.2008, що підтверджується свідоцтвом про право на нерухоме майно та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 84).

Згідно довідки виконавчого комітету Гадяцької міської ради № 09-12/596 від 05.05.2022 ОСОБА_3 на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований один за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 51, зворотня сторона).

Відповідно до повідомлення КНП «Гадяцька міська центральна лікарня» № 01-13/1015 від 17.07.2023 ОСОБА_3 був особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок психічного захворювання, мав потребу в постійному сторонньому догляді, який за заявою здійснювала сестра хворого ОСОБА_1 до часу його смерті (а.с. 103).

ОСОБА_1 перебувала на обліку в відділі з питань надання державних соціальних допомог, субсидій, інших видів соціальної підтримки населенню № 2 Миргородської райвійськадміністрації та здійснювала догляд за братом ОСОБА_3 , який був особою з інвалідністю 2 групи з 01.07.2019 по 30.04.2022 включно, що підтверджується довідкою відділу з питань надання державних соціальних допомог, субсидій, інших видів соціальної підтримки населенню № 2 Миргородської райвійськадміністрації від 17.05.2023 за № 09.2-11/552 (а.с. 47).

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 45/2022, відкритої приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Буланкіною С.М., після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , із заявою про прийняття спадщини 05.05.2022 звернулась його сестра ОСОБА_1 , якій 31 березня 2023 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом та витяг з Державного реєстру речових прав на вищевказану квартиру (а.с. 85).

Згідно даних закордонного паспорта ОСОБА_2 , він з 16.03.2020 проживає за межами України, на території російської федерації (а.с. 6-9).

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 вказав, що у визначений законом строк не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки не знав про смерть батька та внаслідок введення на території України воєнного стану і розриву дипломатичних відносин з російською федерацією був позбавлений можливості вчинити дії для прийняття спадщини.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність правових підстав для визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , оскільки причини пропуску визначеного законом строку для прийняття спадщини є поважними.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої та третьої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними (див. постанову Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 545/1231/23).

Оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22, від 10 липня 2024 року у справі № 522/13476/23.

Вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються індивідуально в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи (див. постанову Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі № 548/2415/21).

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо (див. постанови Верховного Суду від 28 березня 2022 року у справі № 750/2158/21, від 08 червня 2023 року у справі № 585/2163/22, від 09 жовтня 2023 року у справі № 671/208/22, від 17 січня 2024 року у справі № 357/10080/22).

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску визначеного частиною першою статті 1270 ЦК України строку для прийняття спадщини, ОСОБА_2 , як спадкоємець першої черги за законом, посилався на те, що йому не було відомо про смерть спадкодавця.

Верховний Суд України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16 вказав, що саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.

У постанові від 14 вересня 2016 року в справі № 755/7357/15-ц Верховний Суд України зазначив, що за змістом статті 1272 ЦК України поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини вважаються причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій для прийняття спадщини. Якщо у спадкоємця не було перешкод для подання заяви, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визнання додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Вказані висновки Верховного Суду України, неодноразово підтримані Верховним Судом, зокрема у постановах від 18 січня 2018 року у справі № 198/476/16-ц, від 12 лютого 2018 року у справі № 712/656/15-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 592/9058/17-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16-ц, від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20, від 29 травня 2024 року у справі № 757/48977/21.

Саме собою незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.

Подібні висновки зроблені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 27 вересня 2023 року в справі № 334/6052/21, від 08 квітня 2024 року в справі № 334/2358/23.

Відсутність відомостей про смерть спадкодавця не може вважатися об`єктивною причиною, що перешкодила ОСОБА_2 прийняти спадщину, який знав про місце проживання батька, а з дотриманням загальноприйнятих норм поведінки мав можливість цікавитися життям та здоров`ям спадкодавця, а отже, знати про його смерть.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2024 року у справі № 754/561/23, провадження № 61-14673ск23.

Позивач, будучи повнолітньою, дієздатною особою та спадкоємцем першої черги за законом (сином спадкодавця), не мав об`єктивних перешкод для того, щоб цікавитися життям та долею свого батька, який був особою з інвалідністю 2 групи, внаслідок чого потребував постійного догляду, який здійснювала ОСОБА_1 .

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 19 червня 2024 року справа № 179/417/22, провадження № 61-398св24.

Відповідно до статті 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Вочевидь таке піклування повнолітніх дітей про непрацездатних батьків може знаходити свою реалізацію не тільки у майновій формі, а й через немайнові відносини, зокрема у вигляді любові, поваги та підтримки.

Мотиви тривалого не спілкування ОСОБА_2 зі спадкодавцем носять суб`єктивний характер.

Доводи позивача про те, що ОСОБА_1 приховала від нього смерть батька з метою заволодіння спадковим майном, чим порушила його права як спадкоємця першої черги, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Посилання позивача на те, що він пропустив визначений законом строк для подачі заяви про прийняття спадщини внаслідок неповідомлення ОСОБА_1 про смерть його батька, не може слугувати підставою для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

У постановах від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20 та від 12 квітня 2021 року у справі № 589/1863/13-ц Верховний Суд дійшов висновку про те, що недобросовісна поведінка іншого спадкоємця, який успадкував за померлим спадкодавцем, щодо неповідомлення про факт смерті чи наявність інших спадкодавців при оформленні спадкової справи не є поважною причиною у розумінні частини третьої статті 1272 ЦК України для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Крім того, помилковим є посилання суду першої інстанції на визнання причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини поважними, з огляду на невжиття нотаріусом заходів відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» щодо повідомлення позивача про відкриття спадщини після смерті його батька, оскільки позивач є спадкоємцем за законом першої черги і здійснення ним права на спадкування (прийняття спадщини) шляхом звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (у випадку не проживання разом із спадкодавцем на час його смерті) не залежить від вчинення чи невчинення дій іншими особами (іншим спадкоємцем, нотаріусом).

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 148/1805/20.

Саме по собі ведення на території України воєнного стану та факт проживання позивача на території російської федерації не свідчить про наявність об`єктивних, непереборних перешкод для звернення ним із заявою про прийняття спадщини за законом.

Таким чином, наведені позивачем причини пропуску строку для прийняття спадщини не є такими, які б свідчили про об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для спадкоємця щодо подання в передбачений законом термін заяви про прийняття спадщини, позивачем не надано жодних допустимих та належних доказів на підтвердження своїх тверджень про поважність причин пропуску зазначеного строку. Сама по собі необізнаність про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини, не є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, що свідчить про відсутність підстав для визначення додаткового строку.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

За апеляційний перегляд судового рішення ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у сумі 1609,50 грн., який відповідно до вищевказаних вимог підлягає стягненню з позивача на користь ОСОБА_1 .

Окрім того, в апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Пічахчі С.В. просив стягнути з позивача на користь відповідача понесені витрати на правову допомогу надану в суді апеляційної інстанції.

На підтвердження наданої правової допомоги було надано договір про надання правової допомоги № 01/01-25 від 28.01.2025 укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Пічахчі С.В. (а.с. 153-155); ордер на надання правничої допомоги (а.с. 160); попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат (а.с. 152); тарифи на послуги, що є додатком № 1 до договору про надання правової допомоги № 01/01-25 (а.с. 155, зворотня сторона); акт приймання - передачі наданих послуг від 06.02.2025 (а.с. 156); копію квитанції від 04.02.2025 про оплату ОСОБА_1 гонорару Пічахчі С.В. у сумі 9600 грн. (а.с. 158).

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За вимогами статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19) та постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат на професійну правову допомогу надану ОСОБА_1 адвокатом Пічахчі С.В. останнім надано наступні послуги: вивчення документів, узгодження правової позиції: 1 година вартість 3200 грн.; складання апеляційної скарги - 6400 грн.; участь представника в судовому засіданні 3200 грн.

Оцінюючи заявлений стороною відповідача розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції на предмет їх пропорційності, складності справи, колегія суддів враховуючи принцип співмірності та розумності, критерій реальності адвокатських витрат, характер складності справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, а також відсутність заперечень щодо визначеного розміру витрат на правову допомогу дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у сумі 12800 грн.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ст. 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пічахчі Сергія Володимировича задовольнити.

Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 06 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Буланкіна Світлана Миколаївна про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 1609,50 грн. та витрат на правничу допомогу в сумі 12800 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Чумак

Судді Ю.В. Дряниця

Л.І. Пилипчук