Справа №489/2329/25
Провадження №2/489/1874/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2025 м. Миколаїв

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Рум`янцевої Н.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (письмове провадження) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ойл Старт» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

встановив.

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, яким просила стягнути з відповідача на її користь заборгованості по виплаті нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 23011 грн. 11 коп. з урахуванням податків і зборів та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 32132 грн. Мотивуючи свої вимоги тим, що у період з 19.12.2022 по 30.12.2024 вона знаходилася у трудових відносинах з відповідачем. Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем, їй була нарахована але не виплачена заробітна плата за листопад 2024 (10832,52 грн.) та грудень 2024 (12178,59 грн.) у загальному розмірі 23011,11 грн. 30 грудня 2024 її було звільнено з займаної посади без виплати заробітної плати. Вона зверталася до ТОВ «Ойл Старт» з вимогою про виплату нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та заявою щодо надання довідки про нараховану, але не виплачену заробітну плату. Станом на день подання позовної заяви до суду відповіді так і не отримала. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільнені її з посади, з відповідача підлягає стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що на підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 надає довідку № 45 від 30.12.2024 про середню заробітну плату для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням. Слід зазначити, що директор ТОВ «Ойл Старт» Гулінський Олег Васильович, який зазначений як підписант цієї довідки, не складав, не видавав та не підписував цієї довідки. Підпис на довідці не є підписом ОСОБА_2 , а є підписом невстановленої особи. ТОВ «Ойл Старт» не погоджується з розрахунками позивачки та вважає вимоги необґрунтованими.

Від позивачки надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої просить задовольнити позовні вимоги. Вказує, що в останній робочий день 30.12.2024 на її усну вимогу їй було надано головним бухгалтером Товариства довідку № 45 від 30.12.2024 про середню заробітну плату для розрахунку виплат за загальнообов`язковим страхуванням. Дана довідка на момент отримання була підписана, підпис на наказі про звільнення ідентичний з підписом на довідці. Інформація про середню заробітну плату розміщена на фірмовому бланку ТОВ «Ойл Старт» та завірена печаткою товариства, тому питання щодо того, хто підписант неумісне до розгляду. Дана довідка містить вихідний номер, а отже повинна бути зареєстрована в журналі вхідної кореспонденції відповідача. З виписки по картковому рахунку чітко видно, що останній раз заробітна плата виплачувалася за жовтень 2024. Тому у відповідача немає доказів того, що заробітна плата виплачена в повному обсязі.

Ухвалою суду від 07.04.2025, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами.

Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

З копії трудової книжки серії НОМЕР_1 , вбачається що ОСОБА_1 з 19.12.2022 прийнята на посаду оператора заправних станції ТОВ «Ойл Старт», на підставі наказу № 02-к-м від 16.12.2022.

Наказом № 44-к-з ТОВ «Ойл Старт» від 25.12.2024, ОСОБА_1 , оператора заправних станцій 3-го розряду, звільнено з 30 грудня 2024 згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін. Невикористана загальна кількість відпусток ОСОБА_1 , що підлягає виплаті компенсації при звільненні, складає 5 календарних днів за період роботи з 19.12.2022 по 30.12.2024.

Позивачка у позовній заяві зазначає, що під час перебування у трудових відносинах з відповідачем, їй була нарахована але не виплачена заробітна плата за листопад 2024 (10832,52 грн.) та грудень 2024 (12178,59 грн.) у загальному розмірі 23011,11 грн.

Норми права та мотиви їх застосування.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом статті 22 КЗпП України, будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України можуть бути в письмовій або в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення (постанова Верховного Суду від 20 червня 2019 року № 264/2678/17).

За змістом ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно до ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Як вбачається з довідки про середню заробітну плату (дохід, грошове забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від 30.12.2024 за вих. № 45, ТОВ «Ойл Старт» нараховано ОСОБА_1 заробітну плату за період з січня 2024 по грудень 2024 у загальному розмірі 142556,10 грн. За листопад 2024 10832,58 грн.; за грудень 2024 12178,59 грн. (тимчасова непрацездатність за листопад 2024 2 календарних дні нараховані лікарняні 791,06 грн.; за грудень 2024 5 календарних днів нараховані лікарняні 1977,65 грн.).

Твердження представника відповідача про те, що вищевказана довідка про середню заробітну плату підписана невстановленою особою, судом не береться до уваги, оскільки доказів на підтвердження або спростування зазначеного суду не надано.

21 січня 2025 ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «Ойл Старт» з вимогою про виплату нарахованої та невиплаченої заробітної плати та з заявою про надання довідки про нараховану, але не виплачену заробітну плату.

Позивачка вказує, що станом на день звернення до суду відповіді від відповідача не отримала та останній не виплатив їй заробітну плату.

Як вбачається з виписки по картковому рахунку за період з 01.01.2024 по 31.12.2024, ОСОБА_1 07.11.2024 відбулося безготівкове зарахування на рахунок зарплати ОСОБА_3 з/п 30.09.2024 у розмірі 4530,75 грн.; 05.12.2024 відбулося безготівкове зарахування на рахунок зарплати Аванс з удержанням 01.10.2024 у розмірі 3220,00 грн.; 09.12.2024 відбулося безготівкове зарахування на рахунок зарплати ОСОБА_3 з/п 01.10.2024 у розмірі 6539,08 грн.

Згідно довідки АТ Державний Ощадний банк України філія Миколаївське обласне управління від 06.03.2025 за вих. № 02/714, на ім`я ОСОБА_1 відкрито зарплатний картковий рахунок в АТ «Ощадбанк».

Відповідно до довідки № 69 від 22.05.2025 про заборгованість по заробітній платі від ТОВ «Ойл Старт», ОСОБА_1 працювала в ТОВ «Ойл Старт» з 19.12.2022 по 30.12.2024 на посаді оператора заправних станцій 3-го розряду в АЗС 15 м. Миколаїв. За період листопад 2024 нараховано заробітну плату у розмірі 10832,58 грн.%; за грудень 2024 нараховано заробітну плату у розмірі 14911,35 грн. Всього 25743,93 грн., утримано 5921,11 грн. Загальна сума заборгованості за період з 01.11.2024 по 30.12.2024 складає 19822,83 грн.

Разом з цим, із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Ойл Старт» припинивши трудовий договір за угодою сторін з позивачкою не виконало вимоги трудового законодавства, оскільки не здійснило належних дій, спрямованих на виплату позивачці належних сум при звільненні, внаслідок чого має заборгованість перед позивачем в порушення вимог ст. 116 КЗпП України.

Отже, вимоги позивачки про стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 19822,83 грн. з урахуванням сплачених податків та зборів.

Що стосується вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити наступне.

Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Положеннями ст. 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі No 6-144цс14, яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою ст. 117 КЗпП України, не більш як за шість місяців.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Пунктом 8 постанови передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц висловила таку правову позицію, що, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер.

Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

При цьому, при розрахунку оплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з положень, наведених у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за №100.

Відповідно до довідки № 69 від 22.05.2025 про заборгованість по заробітній платі від ТОВ «Ойл Старт», ОСОБА_1 працювала в ТОВ «Ойл Старт» з 19.12.2022 по 30.12.2024 на посаді оператора заправних станцій 3-го розряду в АЗС 15 м. Миколаїв. За період листопад 2024 нараховано заробітну плату у розмірі 10832,58 грн.%; за грудень 2024 нараховано заробітну плату у розмірі 14911,35 грн. Всього 25743,93 грн., утримано 5921,11 грн. Загальна сума заборгованості за період з 01.11.2024 по 30.12.2024 складає 19822,83 грн.

Отже, розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складається з наступного: загальний розмір заробітної плати за листопад 2024 та грудень 2024 року складає 10832,58+14911,35 = 25743,93 грн / 43 (робочих днів) = 598,69 грн х 117 робочих днів (01.01.2025 12.06.2025) = 70046,73 грн. При цьому, позивачка у позовній заяві просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 32132 грн., суд позбавлений можливості виходити за межі позовних вимог, а тому приходить до висновку про стягнення з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 32132 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в рішенні.

З огляду на зазначене, питання щодо справляння і сплати податків й інших обов`язкових платежів у такому випадку вирішуватиметься при виконанні рішення суду.

Згідно з частиною шостою ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн., виходячи із ціни позову.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ойл Старт» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ойл Старт» на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 19822 грн. 83 коп. сума якої визначена з утриманим прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ойл Старт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 32132 грн. 00 коп., сума якого визначена без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів, що є обов`язком роботодавця, як податковим агентом.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ойл Старт» на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Ойл Старт", юридична адреса: м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 72, офіс 1012, .

Повний текст судового рішення складено «13» червня 2025.

Суддя Н.О. Рум`янцева