Номер провадження 2/754/2792/25
Справа №754/1410/25
РІШЕННЯ

Іменем України

12 червня 2025 року Деснянський районний суд міста Києва у складі:

головуючої судді - Панченко О.М.,

за участю секретаря судових засідань - Сарнавського М.О.,

представника відповідача-1 Глущенко О.М.,

представника третьої особи - Фединяк А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у м.Києві, Державної казначейської служби України, треті особи: Деснянське Управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві, Деснянська окружна прокуратура міста Києва про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Державної казначейської служби України, треті особи: Деснянське управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві та Деснянська окружна прокуратура міста Києва, в якій просить суд стягнути з відповідача - Головного управління Національної поліції у м. Києві на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 50 000,00 гривень як компенсацію за нанесену моральну шкоду солідарно шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунків вказаних органів поліції.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач звернувся із заявами до Деснянського УП ГУНП у м. Києві з проханням внести відомості до ЄРДР щодо вчинення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кримінальних правопорушень, правова кваліфікація - ч. 4 ст. 190 КК України. Проте посадовими особами Деснянського УП ГУНП у м. Києві вказані відомості до ЄРДР внесені не були, а тому таку бездіяльність позивач оскаржив в судовому порядку. В провадженні СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві перебувають матеріали досудового розслідування за № 001011, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та призначено йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням, встановлено іспитовий строк у три роки. Не погоджуючись з таким рішенням суду, заступник прокурора м. Києва Корж А.С. подав апеляційну скаргу на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року, в якій просив скасувати даний вирок в зв`язку з неправильним застосуванням Закону України «Про кримінальну відповідальність» та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення. 23 січня 2019 року Київський апеляційний суд м. Києва своїм вироком задовольнив апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва Коржа А.С. і вирок Дарницького районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року скасував та ухвалив новий вирок, яким ОСОБА_4 призначено за ч. 4 ст. 190 КК України покарання у виді шести років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. 13 серпня 2019 року колегія Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду України своєю постановою залишила в силі вирок Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року, яким гр. ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України і призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 6 років. В рамках досудового розслідування та судового розгляду в якості свідків було допитано цивільну дружину ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , яка мешкає за адресо: АДРЕСА_1 та рідного брата ОСОБА_4 . ОСОБА_5 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 та ОСОБА_5 безпосередньо перебували при вчиненні ОСОБА_4 шахрайських дій, а саме при укладанні договорів позики від 30 травня та 20 жовтня 2008 року на підставі сфальшованої довіреності. ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було достеменно відомо, що ОСОБА_4 гроші від ОСОБА_1 отримував, що підтверджується судовими рішеннями, які набрали законної сили. Але з метою забезпечити ОСОБА_4 уникнення від кримінальної відповідальності, на допитах ОСОБА_2 та ОСОБА_5 навмисно та свідомо надали неправдиві показання. В матеріалах кримінального провадження № 009398 від 27 червня 2013 року знаходяться: пояснення ОСОБА_5 , постанова про закриття кримінального провадження від 02 липня 2016 року та розписка ОСОБА_2 від вересня 2007 року. Тому Позивач звернувся із заявами до Деснянського УП ГУНП у м. Києві з проханням внести відомості до ЄРДР, щодо вчинення ОСОБА_2 та ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, правова кваліфікація - ч. 4 ст. 190 КК України. Проте посадовими особами Деснянського УП ГУНП у м. Києві вказані відомості до ЄРДР внесені не були, а тому таку бездіяльність Позивач оскаржив в судовому порядку. Так, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2017 року (суддя Колегаєва С.В.) скаргу було задоволено. На виконання вказаної ухвали суду СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 001011 за ч. 1 ст. 190 КК України. 3 моменту винесення вищевказаної ухвали жодних процесуальних та слідчих дій в кримінальному провадженні №001011 за ч. 1 ст. 190 КК України здійснено не було. Аналіз вищевказаного дає підстави зробити висновок, що посадовими особами СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві досі не виконано всі необхідні слідчі дії для всебічного, повного, неупередженого досудового розслідування кримінального провадження та якнайшвидшого прийняття законного та неупередженого процесуального рішення за результатами розслідування кримінального провадження. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Таким чином, є очевидним факт тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб Деснянського УП ГУНП у м. Києві щодо проведення досудового розслідування за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення та надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні № 001011 за ч. 1 ст. 190 КК України, тому цими діями Позивачу заподіяно моральної шкоди. А тому в жовтні 2024 року Позивач звернувся до ГУ НП України у м. Києві із заявою, в якій просив перевірити викладені ним факти, надати їм правову оцінку і вжити заходів реагування, про що повідомити його у встановлений законом строк та порядок. Листом з ГУ НПІ України у м. Києві від 28 листопада 2024 року його повідомлено, що за вказаними фактами у слідчому управлінні проведено перевірку за результатами якої відомості, зазначені у його зверненнях, знайшли своє підтвердження та до винних осіб вжито заходів дисциплінарного реагування, передбачених статтею 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Позивач, оцінюючи розмір компенсації завданої моральної шкоди, враховує характер та тривалість завданої школи, глибину його душевних страждань та стан здоров`я, переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, час, витрачений на захист своїх прав, а також вимоги розумності справедливості, а тому, як компенсацію за заподіяну моральну шкоду у позовній заяві заявляє у розмірі 50 000,00 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.01.2025 року справу передано головуючій-судді Панченко О.М.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 27.01.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

14.02.2025 року від третьої особи - Деснянської окружної прокуратури міста Києва до суду надійшли письмові пояснення.

Прокурор просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та вказує, що, враховуючи обставини встановлені в ході досудового розслідування, а також преюдиційні факти, встановлені вироком суду, постановою слідчого від 06.12.2024 кримінальне провадження за № 0001011 від 30.01.2018, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Прокурор наголошує, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача та не мають наслідків цивільно-правового характеру. У кримінальному провадженні № 0001011 від 30.01.2018 жодній особі про підозру не повідомлялось, посилання на ч. 1 ст. 219 КПК України в даному випадку прокурор вважає безпідставним. Позивачем не доведено належними і допустимими доказами самого факту заподіяння шкоди такими діями відповідачів. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, позивач не надав належних доказів на підтвердження обсягу моральних страждань, яких він зазнав, у зв`язку з діями відповідача в цілому та стосовно характеру немайнових втрат.

27.02.2025 року на адресу суду від Відповідача - Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву. Представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи, що належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган державної влади, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди. Казначейство, яке залучене до справи як співвідповідач, згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Представник відповідача вказує, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Представник відповідача вважає, що позивач обґрунтовує свої вимоги винятково оціночними судженнями та не надає ані доказів заподіювання йому шкоди, ані фактичного підтвердження цього факту у встановленому законодавством порядку. Позивач визначив розмір відшкодування шкоди без урахування вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш, ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення за рахунок Держави.

03.03.2025 року на адресу суду через «Електронний суд» від Відповідача - Головного управління Національної поліції у м. Києві надійшов відзив на позовну заяву. Представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та вказує, що позивач, будучи учасником кримінального провадження, не має наміру дотримуватись порядку встановленого державою для реалізації прав громадян. Ігноруючи ст. 1, 128, 130 КПК України, позивач звертається до суду для отримання компенсації моральної шкоди не від особи, якою вчинено злочин, а від іншої особи - юридичної особи, яка не вступала з позивачем у правові відносини. Позивачем не обґрунтовано, з посиланням на норми КПК України, та не доведено належними та допустимими доказами вини ГУНП у м. Києві. Позивачем до матеріалів позовної заяви не долучено належних та допустимих доказів, на підставі яких можна зробити висновок, що він має право на відшкодування шкоди. Крім того, не надано доказів того, що дії відповідача визнані протиправними. При оскарженні рішень, дій та бездіяльності слідчих, уповноваженою особою - слідчим суддею фактів незаконних дій не встановлено, натомість, суд цивільної юрисдикції такими повноваженнями не наділений. Оскільки Позов заявлено до юридичної особи, а не Держави Україна, ГУНП у м. Києві просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою суду від 03.03.2025, що занесена до протоколу судового засідання закрито підготовчий розгляд та призначено розгляд справи по суті.

03.06.2025 від керівника Деснянської окружної прокуратури м.Києва - Єфімова А. надійшли додаткові пояснення, у яких зазначає, що доводи зазначені у позовній заяві свідчать про виключно оціночний характер позовних вимог. Позивач фактично використовує саму процедуру розгляду скарг як формальну підставу для отримання грошової компенсації без належного правового обґрунтування та доказів заподіяння шкоди, а тому просить у задоволенні позову відмовити.

Позивач у судове засідання не з`явився, просив розгляд справи проводити у його відсутність, позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник третьої особи у судовому засіданні просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Як встановлено судом, то вироком Дарницького районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року у справі № 753/19554/17 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, та призначено йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування покарання у виді позбавлення волі, з випробуванням, встановивши іспитовий строк у 3 (три) роки (а.с. 18-25).

Вироком Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року у справі № 753/19554/17 апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва Коржа A.C. задоволено. Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року скасовано та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_4 призначено за ч. 4 ст. 190 КК України покарання у виді шести років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна (а.с. 26-30).

Постановою Верховного Суду від 13 серпня 2019 року у справі № 753/19554/17 вирок Дарницького районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року та вирок Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року стосовно ОСОБА_4 залишено без змін (а.с. 32-39).

За результатами виконання ухвали слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва, постановленої в рамках справи № 1-кс/754/2440/17, 30.01.2018 слідчим відділом Деснянського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001011 за ч. 1 ст.190 КК України (а.с. 16, 17, 40).

Листом Київської місцевої прокуратури № 3 міста Києва від 28.08.2020, ОСОБА_1 повідомлено про те, що 29.05.2020 постановою слідчого ОСОБА_6 вказане кримінальне провадження було безпідставно закрито. Процесуальним керівником слідчого скасовано та визначена підслідність за підрозділом дізнання Деснянського управління поліції ГУ НП у м.Києві для подальшого досудового розслідування. Також скеровано листа до Деснянського УП ГУ НП у м.Києві з вимогою провести перевірку порушень слідчим вимог кримінального процесуального законодавства України при здійсненні досудового розслідування у даному кримінальному провадження. Досудове розслідування у провадженні № 0001011 триває. (а.с. 41)

Листом Київської місцевої прокуратури № 3 Київської міської прокуратури від 07.10.2020, ОСОБА_1 повідомлено про те, по ініціативі місцевої прокуратури за неефективне досудове розслідування кримінального провадження відсторонено слідчого СВ Деснянського управління поліції ГУ НП у м.Києві ОСОБА_6 та призначена нова група слідчих. Досудове розслідування у провадженні № 0001011 триває. (а.с. 42)

Листом Деснянської окружної прокуратури м.Києва Київської міської прокуратури від 26.03.2021, 23.10.2021 ОСОБА_1 повідомлено про те, що його скаргу задоволено та досудове розслідування у провадженні № 0001011 триває (а.с. 43-44).

Листом від 28.11.2024 ГУ НП у м. Києві повідомлено позивачу, що за вказаними фактами у слідчому управлінні проведено перевірку, за результатами якої відомості, зазначені у зверненнях, знайшли своє підтвердження та до винних осіб вжито заходів дисциплінарного реагування, передбачених статтею 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України (а.с. 46).

У матеріалах справи міститься протокол допиту свідка віл 02.12.2024 року у кримінальному провадженні № 0001011 від 30.01.2018 - ОСОБА_2 (а.с. 108-112).

Постановою слідчого СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві Стеценка І.В. від 06.12.2024 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001011 від 30.01.2018 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, закрито.

Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м.Києва від 22.04.2025 у справі №754/5183/25 відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого СВ Деснянського УП ГУНП у м.Києві від 06.12.2024 року про закриття кримінального провадження №0001011 від 30.01.2018 року за ч.2 ст. 190 КК України.

На даний час вищезазначена ухвала оскаржується Позивачем та перебуває на розгляді в суді апеляційної інстанції.

Щодо кола учасників.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на звернення до суду, особливості реалізації якого під час розгляду цивільних справ закріплені в статті 4 ЦПК України та статтях 15, 16 ЦК України.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21).

Верховний Суд сформував сталий підхід про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, але пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2024 року у справі № 464/2225/22).

Таким чином, відмова у судовому захисті цивільного права та інтересу особи може мати місце з обмеженого коло підстав, які є самостійними і не підлягають застосуванню одночасно.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (пункт 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц).

Таким чином, доводи відповідачів щодо їх неналежності є безпідставними.

Щодо відшкодування моральної шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблено висновок, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, були досліджені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 362/15/16 (провадження № 61-5805св20), від 21 липня 2021 року в справі № 646/7015/19 (провадження № 61-1452св21), від 01 грудня 2021 року в справі № 308/14232/18 (провадження № 61-10961св20), від 23 лютого 2022 року в справі № 646/5368/19 (провадження № 61-15330св21).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади або органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

ЄСПЛ у цих справах виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію.

Відшкодування шкоди, завданої неефективним розслідуванням злочину, може бути здійснено за рахунок держави Україна, яку представляють органи, що мають для цього достатню компетенцію. На це вказав Верховний Суд у постанові від 4 грудня 2024 року у справі №522/10157/20 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю посадових осіб при проведенні досудового розслідування (неефективне розслідування).

Відповідно до ч. 2 ст. 56 КПК України права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотання про закриття кримінального провадження.

Протиправність бездіяльності органів досудового розслідування встановлена ухвалами слідчих суддів, які набрали законної сили, та Деснянською окружною прокуратурою міста Києва за зверненнями позивача.

Позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування кримінального правопорушення.

Розслідування не буде ефективним доти, доки всі докази не будуть детально вивчені, а висновки не будуть обґрунтовані. Критеріями оцінки ефективності розслідування є адекватність дій, проведених органом досудового розслідування, своєчасність розслідування та незалежність слідства.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001011, відомості про яке внесено до ЄРДР на підставі ухвали слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 13.10.2017 за заявою ОСОБА_1 , розпочато у січні 2018 року і закінчено закриттям кримінального провадження.

Проте враховуючи той факт, що станом на дату звернення з даним позовом до суду вказане досудове розслідування тривало більше 7 років, крім того, за сім років органами досудового розслідування проведено лише один допит свідка, інших процесуальних та слідчих дій не вчинено, а відтак права Позивача були грубо порушені.

Таким чином, при ухваленні рішення у цій справі суд не бере до уваги Ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду м.Києва від 22.04.2025 у справі №754/5183/25 відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого СВ Деснянського УП ГУНП у м.Києві від 06.12.2024 року про закриття кримінального провадження №0001011 від 30.01.2018 року за ч.2 ст. 190 КК України, оскільки позивач у справі звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права 23.01.2025 року, тобто до постановлення вказаної вище ухвали слідчим суддею.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначила, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Висновки про відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування у кримінальному провадженні, викладені також у постановах Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі № 398/3747/22 (провадження № 61-16552св23), від 11 квітня 2024 року у справі № 335/12338/19 (провадження № 61-7930св23), від 22 травня 2024 року у справі № 757/30529/22 (провадження № 61-14820св23), від 31 липня 2024 року у справі № 183/960/23 (провадження № 61-2810св24), від 30 вересня 2024 року у справі № 201/227/23 (провадження № 61-698св24), від 02 жовтня 2024 року у справі № 554/2588/23 (провадження № 61-3629св24), від 31 жовтня 2024 року у справі № 463/1700/21 (провадження № 61-250св24).

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» («Rysovskyy v. Ukraine»), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року у справі «Антоненков та інші проти України» («Antonenkov and others v. Ukraine»), заява № 14183/02).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При вирішенні таких спорів слід виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Отже, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

При цьому у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» («Yuriy Nikolayevich Svanov v. Ukraine»), заява № 40450/04, де ЄСПЛ послався на своє рішення від 15 січня 2009 року у справі «Бурдов проти Росії» (№ 2) («Burdov v. Russia» (no. 2), заява № 33509/04, у якому зазначив таке: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди».

Аналогічна позиція викладена у рішенні від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» («Romashov v. Ukraine»), заява № 67534/01, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.

Оскільки досудове розслідування, в якому позивач є потерпілим, становить сім років, що свідчить про надмірну його тривалість, враховуючи, що позивач неодноразово звертався як до органів прокуратури, так і до суду, тому суд у цій справі вважає доведеним факт спричинення позивачу моральної шкоди та наявності причинного зв`язку між такою шкодою та бездіяльністю органу досудового розслідування.

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Крім того, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Відтак, при визначенні розміру компенсації моральної шкоди, суд виходить із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності вважає, що моральна шкода підлягає відшкодуванню у розмірі 100,00 грн.

При вирішенні порядку відшкодування шкоди, суд враховує, що моральна шкода у визначеному розмірі 100,00 грн. повинна стягуватися з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18), в якій вказано, що резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Керуючись ст. 2, 7, 10, 12, 19, 81, 83, 141, 258-260, 263-265, 273-279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Державної казначейської служби України, треті особи: Деснянське управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, Деснянська окружна прокуратура міста Києва про відшкодування моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 100,00 грн. (сто гривень 00 коп.) на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення/складання повного тексту шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано. В разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили, якщо його не скасовано, після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач-1 - Головне управління Національної поліції у м. Києві, , місце знаходження: м. Київ, вул. Володимирська, 15.

Відповідач-2 - Державна казначейська служба України, , місце знаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, 6.

Третя особа-1 - Деснянське управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, місцезнаходження: м. Київ, вул. Рональда Рейгана, 9-Б.

Третя особа-2 - Деснянська окружна прокуратура міста Києва, місцезнаходження: м. Київ, вул. Каштанова, 9.

Повний текст рішення складено та підписано 12.06.2025 року.

Суддя: О.М. Панченко