Справа № 646/7454/24
№ провадження 2/646/350/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2025 року м.Харків

Основ`янський районний суд міста Харкова

у складі головуючого судді - Клімової С.В.,

за участю секретаря Герко Є.В.,

представника позивача - Макогон Д.О.,

представника відповідача - Кабак Є.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Північно Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції України про захист честі, гідності та ділової репутації,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Північно Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції України про захист честі, гідності та ділової репутації. Мотивуючі свої позовні вимоги тим, що начальником міжрегіонального управління полковником внутрішньої служби Георгієм Романовим було надіслано лист від 24.08.2023 року до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Дмитру Лубенцю в якому зазначено, що ОСОБА_1 поводив себе провокаційно, зневажливо по відношенню до персоналу установ, закликав засуджених до протидії адміністрації, підбурював їх до написання необґрунтованих скарг з метою дискредитації адміністрації установи та послаблення режиму тримання, що може призвести до різкого погіршення оперативної обстановки та дискредитації органів державної влади у такий важливий та тяжкий для країни час. В умовах військового стану зазначені дії можна розцінювати як сприяння загарбницьким діям російської федерації та свідомий злочин проти основ національної безпеки. Також до свого листа ОСОБА_2 додав недостовірні дані, а саме довідку на ОСОБА_3 , яка ніяк не стосується позивача ОСОБА_1 , тобто ОСОБА_4 навмисно надав до свого листа довідку, яка негативно характеризує його особу. Так, під час листування з Північно-Східним міжрегіональним управлінням, останні вказували на те, що жодної довідки на ОСОБА_1 не складалось та не відправлялось, водночас була виготовлена довідка на ім`я ОСОБА_1 , яка в подальшому була надана до Офісу Омбудсмена. Позивачем було подано скаргу від 08.04.2024 року щодо видачі посадовими особами Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції завідомо неправдивого офіційного документу, а саме довідки на ім`я ОСОБА_1 . На дану скаргу було отримано відповідь від Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, з якої вбачається, що було проведено службове розслідування та винні посадові особи були притягнуті до дисциплінарної відповідальності. Отже, враховуючи, що підписантом вказаного документа був ОСОБА_2 , Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції притягнуло до дисциплінарної відповідальності і таким чином підтвердило незаконність дій керівника.

Позивач вказує, що інформація, що була викладена відповідачем в своєму листі є неправдивою. Та відповідно до наданої інформації від відповідача, довідка надавалась на ім`я людини, яка не стосується справи, а саме ОСОБА_1 . Зазначена інформація є недостовірною оскільки не відповідає дійсності. Так, позивач мав дві судимості та пішов на шлях виправлення, вся його діяльність спрямована на благо громадян, які потребують допомоги і звертаються за нею.

Інформація викладена стосовно ОСОБА_1 в листі ОСОБА_5 , по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє про його неправомірну поведінку та діяльність, так такою, що, на його переконання, порушує його немайнові права, по -друге не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Поширення окресленої інформації порушує немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до позивача, що в свою чергу впливає на зниження цінності особи останнього. Також поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих, порушивши його честь, оскільки його діяльність є соціально важливою та передбачає вирішення важливих проблем громадян, яким необхідна допомога, яку може надати його Благодійна організація «Парус».

Своїм листом ОСОБА_6 принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , зокрема паплюжить його високу соціальну оцінку в очах оточуючих, принижує здобуту роками плідної праці ділову репутацію, тим самим ставить під сумнів ділові стосунки з партнерами. Начальник міжрегіонального управління свідомо зазначав недостовірні дані та додав документ, який не стосується позивача.

Позивач вказує, що поширенням недостовірної інформації відповідачем завдано шкоди його немайновим інтересам, порушивши його гідність, честь та ділову репутацію, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до її гідності, честі та недоторканість ділової репутації, інформацію ,що була викладена в листі ОСОБА_7 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_8 від 24.08.2023 року та зобов`язати ОСОБА_7 спростувати інформацію, що була викладена в цьому листі. Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 100 000 грн. Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви.

12.07.2024 року відповідачем Північно Східним міжрегіональним управлінням з питань виконання покарань Міністерства юстиції України подано відзив на позовну заяву. Відповідач вказує, щодо листа до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Дмитра Лубінця від 24.08.2023 року.

Згідно р. 1 Положення про Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.03.2024 №891/5 (далі Положення №891/5) Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції територіальний орган Міністерства юстиції України є органом державної влади, який утворюється для реалізації повноважень Міністерства юстиції України на території відповідних адміністративно-територіальних одиниць.

Написанню зазначеного позивачем листа передували наступні події, так 21-23.08.2023 року моніторинговими групами Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, до яких було залучено позивача, було здійснено відвідування Державних установ «Олексіївська виправна колонія (№25)», «Темнівська виправна колонія (№100)», «Первомайська виправна колонія (№117)», «Холодногірська виправна колонія (№18)», «Харківський слідчий ізолятор» Північно Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції. Після чого за вх. №3607/1/56-23 від 23.08.2023 року до міжрегіонального управління надійшла інформація із державної установи «Первомайська виправна колонія (№117)» за результатами звернення засуджених до співробітника оперативної групи цієї установи. В ході спілкування із засудженими, ними, з власної ініціативи, були написанні пояснення. Отриману оперативним співробітником інформацію було оформлено рапортом та надіслано до міжрегіонального управління.

Згідно п.18 р.4 Положення про Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.03.2024 №891/5 Міжрегіональне управління відповідно до покладених на нього завдань, забезпечує охорону підпорядкованих установ, правопорядок та безпеку в них. Згідно п.20 р.4 Положення №891/5 міжрегіональне управління аналізує результати діяльності підпорядкованих установ, вносить у встановленому порядку пропозиції щодо підвищення ефективності їх функціонування, забезпечення правопорядку та безпеки, посилення протидії злочинності, інформує населення з цих питань через медіа. Згідно п.22 р.4 Положення №891/5 міжрегіональне управління організовує і контролює оперативно-розшукову діяльність, налагоджує взаємодія з органами, до складу яких входять підрозділи, що проводять таку діяльність, використовує банки даних оперативно-довідкової , розшукової статистичної та іншої інформації; бере участь у розробленні та виконанні державних комплексних завдань протидії злочинності. Згідно п.28 р.4 Положення №891/5 міжрегіональне управління забезпечує в межах свої повноважень вирішення питань цивільного захисту і пожежної безпеки, стабільну роботу підпорядкованих установ в умовах особливого періоду та надзвичайного стану, додержання правового режиму надзвичайного чи воєнного стану в разу його введення в Україні або в окремих її місцевостях, здійснення інших заходів відповідно до законодавства. Згідно п.41 р.4 Положення №891/5 міжрегіональне управління вживає заходів з охорони та запобігання і припинення дій, що дезорганізують роботу підпорядкованих установ.

З огляду на вищезазначене міжрегіональне управління, отримавши інформацію, за вх.№3607/1/56-23 від 23.08.2023 року від підпорядкованої установи, діяло в межах прямо визначених в Положенні №891/5 повноважень, вживаючи заходи, що були спрямовані на недопущення дискредитації адміністрації державної установи «Первомайська виправна колонія (№117)», недопущення таких наслідків, як: дезорганізація роботи установи, порушення правопорядку і безпеки в установі виконання покарань, що в подальшому могло вплинути на стабільну роботу підпорядкованих установ в умовах воєнного стану.

Також зазначають, що згідно п.6 ч.1 ст.18 р. 4 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» Посадові та службові особи органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів зобов`язані забезпечувати правопорядок, додержання вимог режиму, правил внутрішнього розпорядку в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах і на прилеглих до них територіях та вимагати від засуджених і осіб, узятих під варту, інших осіб виконання ними обов`язків, установлених законом. Згідно п.1 ч.2 ст.18 р. 4 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» Посадові і службові особи органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів мають право вимагати від засуджених, осіб, узятих під варту, та інших осіб, які перебувають на території та в приміщеннях органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, додержання норм кримінально-виконавчого законодавства.

Виходячи із ситуації, що склалася в результаті отримання інформації від державної установи «Первомайська виправна колонія (№117)» міжрегіональне управління не мало змоги, всупереч чинному законодавству та покладених на нього повноважень, не зреагувати на них, так як це могло привести до погіршення оперативної обстановки, що могло в подальшому спричинити негативні наслідки для Державної кримінально-виконавчої служби. Міжрегіональним управлінням було направлено оперативні дані до компетентних правоохоронних органів та Служби безпеки України. Також, одним із заходів реагування було направлення зазначеного позивачем листа до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Дмитра Лубінця від 24.08.2023 року. Наголошують на тому, що відомості викладені в зазначеному листі, а також додані до них матеріали носили виключно інформаційний характер та були надані з метою інформування Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про можливі негативні наслідки. Дане інформування Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в жодному випадку не мало на меті дискредитувати національний превентивний механізм в Україні, чи порушити права на повагу до гідності, честі та недоторканість ділової репутації позивача. Міжрегіональне управління діяло в межах покладених на нього повноважень, маючи на меті забезпечити правопорядок та безпеку в підпорядкованих установах, шляхом недопущення негативних наслідків подій, що були викладені в листі до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Дмитра Лубінця від 24.08.2023 року.

Крім того Міжрегіональне управління не погоджується з твердженням позивача, що мало місце поширення недостовірної інформації що порушує права ОСОБА_1 на повагу до гідності, честі та недоторканість ділової репутації, з таких підстав, позивачем разом із позовом не було подано жодних доказів недостовірності інформації, викладеної в листі міжрегіонального управління до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Натомість, міжрегіональне управління складало та направляло зазначений лист, отримавши оперативну інформацію із підпорядкованої установи та письмові пояснення засуджених. Також позивачем не було надано реальних доказів завдання шкоди честі, гідності чи діловій репутації або перешкоджання позивачу користуватися своїми немайновими правами. При цьому слід мати на увазі, що саме ставлення позивача до поширеної інформації, як таке, що завдає шкоди його честі й гідності, не є достатнім підтвердженням порушення його прав. Зокрема, доказами реального завдання шкоди можуть бути: - договори, які були розірвані через поширену інформацію; - застосування до особи різних заходів впливу (відсторонення чи звільнення з займаної посади); - цькування чи травля людьми в мережі, чи в реальному житті, причиною для яких стало поширення інформації. Нічого з переліченого позивачем не було вказано в позовній заяві та не було додано до неї.

ОСОБА_9 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Дмитра Лубінця від 24.08.2023 року не можна вважати поширенням недостовірної інформації, та такої яка підлягає спростування, через те, що відповідно до статті 40 Конституції України всі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Отже, у разі, якщо особа звертається до зазначених органів із заявою, у якій міститься та чи інша інформація, і якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте під час перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації, про що йдеться в постанові Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі № 727/5418/17 (провадження № 61-4388св18).

Уповноважений Верховної Ради України з прав людини є особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування та здійснює парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції. Так, лист було розглянуто в межах компетенції та надано відповідь міжрегіональному управлінню. Також слід зазначити, що спростування інформації, що містилася в зазначеному позивачем листі неможливе, так як її достовірність підтверджується оперативними даними, отриманими з державної установи «Первомиайська виправна колонія (№117)», через що начальник міжрегіонального управління не може спростувати інформацію, офіційно отриману ним від підпорядкованої міжрегіональному управлінню установи, так як першоджерелом є пояснення засуджених, надані з їх власної ініціативи. Що стосується додатка до листа, а саме довідки на ім`я ОСОБА_1 . Позивач стверджує, що ОСОБА_2 додав до листа недостовірні дані, а саме довідку на ОСОБА_1 , яка ніяк не стосується позивача - ОСОБА_1 , тобто ОСОБА_4 навмисно надав до свого листа довідку, яка негативно характеризує його особу. Тим самим позивач сам спростовує вірність свого висновку про навмисні дії ОСОБА_10 , бо, як зазначає позивач, довідка, яка ніяк не стосується його особи та видана на особу з іншим прізвищем ніяким чином не може характеризувати особу позивача. А отже, навмисні дії начальника міжрегіонального управління в цьому випадку виключені. Так, позивачем дійсно було подано скаргу від 08.04.2024 року щодо видачі посадовими особами Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань міністерства юстиції завідомо неправдивого офіційного документу, а саме довідки на ім`я ОСОБА_1 . На дану скаргу було надано відповідь, що було проведено службове розслідування та винні посадові особи були притягнуті до дисциплінарної відповідальності. Службове розслідування було проведено Міністерством юстиції України, про що складено висновок від 06.11.2023 року. Винні особи були притягнуті до відповідальності через порушення вимог Закону України «Про захист персональних даних». Виходячи з вищевикладеного, довідка додана до листа до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Дмитра Лубінця від 24.08.2023 року ніяк не спростовує інформації викладеної в самому тексті листа та не виключає достовірності цієї інформації. Так як у тексті листа йдеться про дії ОСОБА_1 , які могли привести до негативних наслідків вже зазначених вище.

Щодо моральної шкоди, відповідач вказує, що позивачем не було надано жодних доказів недостовірності інформації викладеної в зазначеному ним листі чи будь яких інших наслідків, які вплинули на його ділову репутацію, вважають, що відсутній причинно -наслідковий зв`язок між вказаною позивачем моральною шкодою та діями міжрегіонального управління, зокрема начальника ОСОБА_10 . Також зауважують, що у частині четвертій статті 277 ЦК України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа під час виконання своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Відповідно до частини четвертої статті 277 ЦК України в разі поширення недостовірної інформації посадовою чи службовою особою для визначення належного відповідача необхідно з`ясовувати, від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи й не під час виконання посадових (службових) обов`язків, то належним відповідачем є саме вона. Так як ОСОБА_4 є начальником міжрегіонального управління, відповідно він був підписантом листа до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Дмитра Лубінця від 24.08.2023 року, лист було направлено від імені міжрегіонального управління у відповідності до встановленої форми. Тобто діяв ОСОБА_10 не як фізична особа, не від свого імені. Виходячи з вищезазначеного, зазначають, що відповідачем у справі є Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції як це встановлено чинним законодавством. Отже, прохання позивача стягнути з ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. а також судовий збір суперечить чинному законодавству, а саме статті 277 ЦК України. Просять суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08.07.2024 року справу прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено до підготовчого судового засідання за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17.12.2024 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову та просив суд їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні позову.

У судовому засіданні представник відповідача вимоги позову не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову, надавши пояснення аналогічні відзиву на позовну заяву.

Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступне.

Справа розглядається за правилами загального позовного провадження.

Так судом встановлені наступні фактичні обставини.

Так, з листа Північно Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції України підписаного начальником Георгієм Романовим вбачається, що Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Дмитра Лубенця було повідомлено, що 21-23.08.2023 року моніторинговими групами Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини здійснено відвідування Державних установ «Олексіївська виправна колонія (№25)», «Темнівська виправна колонія (№100)», «Первомайська виправна колонія (№117)», «Холодногірська виправна колонія (№18)», «Харківський слідчий ізолятор» Північно Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції.

Під час зазначених відвідувань громадянин ОСОБА_1 , згідно Доручення № Д-0094 залучений Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини до регулярних відвідувань місць, зазначених у п.8 ст.13 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» поводив себе провокаційно, зневажливо по відношенню до персоналу установ, закликав засуджених до протидії адміністрації, підбурював їх до написання необґрунтованих скарг з метою дискредитації адміністрації установи та послаблення режиму, тримання, що може призвести до різкого погіршення оперативної обстановки та дискредитації органів державної влади у такий важливий та тяжкий для країни час. В умовах військового стану зазначені дії - можна розцінювати як сприяння загарбницьким діям російської федерації та свідомий злочин проти основ національної безпеки. Тому просять вжити заходів, відповідно до діючого законодавства.

12.02.2024 адвокату Полторапавлову М. з державної установи « Олексіївська виправна колонія ( № 25)» Північно Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції надано інформацію за вих. № 22/4/12-1347/нд-24 ЕП з якої вбачається, що адміністрацією Державної установи « Олексіївська виправна колонія ( № 25)» документи, в тому числі довідки на ім`я ОСОБА_1 не складалися.

З довідки підписаної начальником відділу по контролю за виконанням судових рішень державної установи « Олексіївська виправна колонія ( № 25)» вбачається, що адміністрацією установи надано інформацію щодо судимостей ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зі скарги від 08.04.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 08.04.2024 року звернувся до Північно Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції з вказаною скаргою, якою просив провести службове розслідування.

З відповіді Північно Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції за № К-620/48-24/606-1/50-24 від 17.04.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 повідомлено, що його звернення від 08.04.2024 року розглянуто. На виконання наказу Міністерства юстиції України від 13.10.2023 року № 238/7 « Про проведення службового розслідування» комісією Міністерства юстиції України було проведено службове розслідування щодо зазначених обставин, про що від 06.11.2023 року було складено висновок, за результатами проведення службового розслідування винні посадові особи були притягнуті до дисциплінарної відповідальності.

З висновку щодо невиконання або неналежного виконання начальником

Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції полковником внутрішньої служби Романовим Георгієм Владиславовичем та особами рядового і начальницького складу державних установ «Первомайська виправна колонія (№ 117)» та «Олексіївська виправна колонія (№ 25)» під час

службової діяльності вимог чинного законодавства, що призвело до можливого порушення прав та законних інтересів громадян або негативно вплинуло на забезпечення виконання покладених на органи і установи завдань затвердженого в.о. Міністра юстиції України Євгенієм Горовець від 06.11.2023 підтверджується, що на виконання наказу Міністерства юстиції України від 13.10.2023 № 2389/7 «Про проведення службового розслідування» (додаток 1) комісією у складі: заступника начальника управління - начальника відділу пенітенціарного інспектування Управління пенітенціарних інспекцій Міністерства юстиції України Сичова Олександра Олександровича, голова комісії; головного спеціаліста відділу пенітенціарного інспектування Управління пенітенціарних інспекцій Міністерства юстиції України Бодарацької Вікторії Анатоліївни; головного спеціаліста Відділу внутрішньої безпеки Державної кримінально-виконавчої служби України та органів юстиції Міністерства юстиції України Мельниковича Віталія Володимировича. Було проведено службове розслідування щодо невиконання або неналежного виконання начальником Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції полковником внутрішньої служби Романовим Георгієм Владиславовичем та особами рядового і начальницького складу державних установ «Первомайська виправна колонія (№ 117)» та «Олексіївська виправна колонія (№ 25)» під час службової діяльності вимог чинного законодавства, що призвело до можливого порушення прав та законних інтересів громадян або негативно вплинуло на забезпечення виконання покладених на органи і установи завдань.

Дослідивши зібрані під час службового розслідування документальні матеріали та пояснення начальника міжрегіонального управління комісією встановлено наступне.

Статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Закон № 2297 регулює правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних. Цей Закон поширюється на діяльність з обробки персональних даних, яка здійснюється повністю або частково із застосуванням автоматизованих засобів, а також на обробку персональних даних, що містяться у картотеці чи призначені до внесення до картотеки, із застосуванням неавтоматизованих засобів. Відповідно до статті 2 Закону № 2297 персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована; обробка персональних даних - це будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення - персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем. Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 2297 забороняється обробка персональних даних, зокрема, про засудження до кримінального покарання, крім випадків, визначених у частині другій статті 7 Закону.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012, інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Крім цього, відповідно до частини четвертої статті 10 Закону № 2297 відомості про особисте життя фізичної особи не можуть використовуватися як чинник, що підтверджує чи спростовує її ділові якості.

Відповідно до частини першої та другої статті 14 Закону № 2297 поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав людини та для проведення Всеукраїнського перепису населення.

Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 10 Положення про Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 20.09.2023 № 3357/5, начальник територіального органу здійснює керівництво територіальним органом та несе персональну відповідальність за виконання покладених на територіальний орган завдань і здійснення ним своїх функцій; організовує та забезпечує виконання територіальним органом Конституції та законів України.

Отже, зважаючи на викладене вище, в діях начальника міжрегіонального управління вбачається порушення вимог чинного законодавства щодо захисту персональних даних, зокрема щодо обробки та поширення публікації з Інтернет-джерела Insider News та довідки на ОСОБА_1 , де, крім іншого, зазначено дату його народження, минулі судимості, адресу вибуття, дату звільнення. Однак, варто зазначити, що відомості, викладені в листі начальника міжрегіонального управління, а також додані до них матеріали з публікацією з Інтернет-джерела Insider News носили виключно інформаційний характер та були надані з метою інформування Уповноваженого про можливі негативні наслідки, пов`язані з висловлюваннями ОСОБА_1 під час відвідувань установ та в жодному випадку не мали на меті дискредитувати національний - превентивний механізм в Україні. Винні особи були притягнуті до відповідальності через порушення вимог Закону України «Про захист персональних даних».

Представником Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Віталієм Нікуліним на адресу Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України надано відповідь за № 4257/1/56-23 від 26.09.2023 року з якої вбачається, що секретаріатом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини розглянуто лист Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України від 24.08.2023 року (вх. №9723/1/23 від 24.08.2023) щодо можливого вчинення неправомірних дій представником громадської організації «Україна без тортур» ОСОБА_11 під час відвідування місць несвободи Харківської області та повідомляємо таке. Для виконання функцій національного превентивного механізму відповідно до Факультативного протоколу до Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання (далі Факультативний протокол), на підставі статей 13, 191 , 22 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» (далі Закон) з 21 по 25 серпня 2023 року працівниками Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини спільно з представниками громадських організації здійснено відвідування місць несвободи на території Харківської області, зокрема державної установи «Первомайська виправна колонія (№ 117)». До складу групи національного превентивного механізму за моделлю «Омбудсман+», на підставі доручення №Д-0094 було залучено представника громадської організації «Україна без тортур» Ключарьова Костянтина. У ході відвідування державної установи «Первомайська виправна колонія (№ 117)» представниками Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини не було зафіксовано будь яких фактів його неправомірних дій. Додатково, 21.09.2023 викладені у листі факти обговорено на черговому засіданні Консультативної ради з питань реалізації національного превентивного механізму при Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини із заслуховуванням коментарів ОСОБА_1 , який також заперечив звинувачення у вчиненні неправомірних дій. У разі наявності додаткової інформації, матеріалів про можливі неправомірні дії представників громадськості, які мають ознаки кримінального правопорушення, запропоновано звернутись до правоохоронних органів в порядку, визначеному законом.

З ДУ « Первомайська виправна колонія (№ 117)» на адресу Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції 23.08.2023 року за вих № 10/11-1984/Гр було направлено зібрані матеріали в доповнення до спецповідомлення від 22.08.2023 року 10/11-1983/Гр щодо інформації відносно спеціально уповноважених представників Верховної ради України з прав людини, а саме було направлено пояснення засуджених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 з яких вбачається, що ОСОБА_12 пояснив що відбуває покарання у ДУ « Первомайська виправна колонія (№ 117)». За допущене ним порушення правил на теперішній час відбуває дисциплінарне стягнення у дисциплінарному ізоляторі, камера № 9. 22.08.2023 року до камери увійшли особи, які представилися представниками Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на громадських засадах у кількості 3-х осіб. Розмовляв лише ОСОБА_1 , під час спілкування останній висловився наступними словами: - « Если вы хотите быть лохами и терпилами, молчите и дальше. Я раскачал 77-ю и эту раскачаем.». Лугінець Б.В. повідомив адміністрацію установи про вказану розмову. ОСОБА_13 пояснив, що відбуває покарання у ДУ « Первомайська виправна колонія (№ 117)». За допущене ним порушення правил на теперішній час відбуває дисциплінарне стягнення у дисциплінарному ізоляторі, камера № 9. 22.08.2023 року до камери увійшли особи, які представилися представниками Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на громадських засадах у кількості 3-х осіб. Розмову вів лише ОСОБА_1 , під час спілкування останній висловився наступним: - « Если вы хотите быть лохами и терпилами, молчите и дальше. Мы раскачали 77-ю и эту зону раскачаем.». ОСОБА_13 повідомив адміністрацію установи про вказану розмову.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 12, 81 ЦПК України закріплено обов`язок кожної сторони довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обставини, які визнані учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Як зазначалося, відповідач не визнав обставини викладені у позові, а отже на позивача покладається обов`язок їх довести.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта статті 32 Конституції України (тут і далі - у актуальній редакції)).

Положенням статті 34 Конституції України, встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Статтею 201 ЦК України, передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

У пунктах 9, 12 та 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, її недостовірність, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи,а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Тлумачення статті 277 ЦК України, свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, суду слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо певних обставин не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 607/4318/16-ц (провадження № 61-24241св18), від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц (провадження № 61-48302св18), від 17 січня 2020 року у справі № 343/1867/17 (провадження № 61-4278св19), від 4 листопада 2020 року у справі № 757/30984/18-ц (провадження № 61-12258св20) та у постанові від 4 квітня 2021 року у праві № 551/881/16-ц (провадження № 61-8453св18).

Під час розгляду справ зазначеної категорії юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі в будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Частина третя статті 277 ЦК України (презумпція добропорядності) виключена на підставі Закону України від 27 березня 2014 року № 1170-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації», що набрав 17 Справи про захист гідності, честі та ділової репутації Огляд судової практики КЦС ВС чинності 19 квітня 2014 року й не має зворотної дії в часі на підставі частини першої статті 58 Конституції України. Отже, для позивача діє загальний тягар доведення позову: 1) факту поширення недостовірної інформації; 2) недостовірності цієї інформації.

Стаття 40 Конституції України регламентує, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Як вбачається з листа Північно Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції України підписаного начальником Георгієм Романовим що Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Дмитра Лубенця було повідомлено, що 21-23.08.2023 року моніторинговими групами Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини здійснено відвідування Державних установ «Олексіївська виправна колонія (№25)», «Темнівська виправна колонія (№100)», «Первомайська виправна колонія (№117)», «Холодногірська виправна колонія (№18)», «Харківський слідчий ізолятор» Північно Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції.

Під час зазначених відвідувань громадянин ОСОБА_1 , згідно Доручення № Д-0094 залучений Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини до регулярних відвідувань місць, зазначених у п.8 ст.13 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» поводив себе провокаційно, зневажливо по відношенню до персоналу установ, закликав засуджених до протидії адміністрації, підбурював їх до написання необґрунтованих скарг з метою дискредитації адміністрації установи та послаблення режиму, тримання, що може призвести до різкого погіршення оперативної обстановки та дискредитації органів державної влади у такий важливий та тяжкий для країни час. В умовах військового стану зазначені дії - можна розцінювати як сприяння загарбницьким діям російської федерації та свідомий злочин проти основ національної безпеки. Тому просять вжити заходів, відповідно до діючого законодавства.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи встановлені судом обставини справи, приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Оскільки лист до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Дмитра Лубінця від 24.08.2023 року не можна вважати поширенням недостовірної інформації, та такої яка підлягає спростування, через те, що відповідно до статті 40 Конституції України всі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Отже, у разі, якщо особа звертається до зазначених органів із заявою, у якій міститься та чи інша інформація, і якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте під час перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації, про що йдеться в постанові Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі № 727/5418/17 (провадження № 61-4388св18). Позивачем разом із позовом не було подано жодних доказів недостовірності інформації, викладеної в листі міжрегіонального управління до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Також слід зазначити, що спростування інформації, що містилася в зазначеному позивачем листі неможливе, так як її достовірність підтверджується оперативними даними, отриманими з державної установи «Первомиайська випрвна колонія (№117)», через що начальник міжрегіонального управління не може спростувати інформацію, офіційно отриману ним від підпорядкованої міжрегіональному управлінню установи, так як першоджерелом є пояснення засуджених, надані з їх власної ініціативи.

Що стосується посилання на додаток до листа, а саме довідки на ім`я ОСОБА_1 . Позивач стверджує, що ОСОБА_2 додав до листа недостовірні дані, а саме довідку на ОСОБА_1 , однак вона ніяк не стосується позивача - ОСОБА_1 та видана на особу з іншим прізвищем ніяким чином не може характеризувати особу позивача. А отже, навмисні дії начальника міжрегіонального управління в цьому випадку виключені.

Крім того, щодо зазначеного факту позивачем було подано скаргу від 08.04.2024 року щодо видачі посадовими особами Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції завідомо неправдивого офіційного документу, а саме довідки на ім`я ОСОБА_1 . На дану скаргу було надано відповідь, що було проведено службове розслідування та винні посадові особи були притягнуті до дисциплінарної відповідальності. Службове розслідування було проведено Міністерством юстиції України, про що складено висновок від 06.11.2023 року. Винні особи були притягнуті до відповідальності через порушення вимог Закону України «Про захист персональних даних». Виходячи з вищевикладеного, довідка додана до листа до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Дмитра Лубінця від 24.08.2023 року ніяк не спростовує інформації викладеної в самому тексті листа та не виключає достовірності цієї інформації. Так як у тексті листа йдеться про дії ОСОБА_1 , які могли привести до негативних наслідків вже зазначених вище.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 280 Цивільного кодексу України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Відповідно до частини четвертої статті 277 ЦК України в разі поширення недостовірної інформації посадовою чи службовою особою для визначення належного відповідача необхідно з`ясовувати, від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи й не під час виконання посадових (службових) обов`язків, то належним відповідачем є саме вона. Так як ОСОБА_4 є начальником міжрегіонального управління, відповідно він був підписантом листа до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Дмитра Лубінця від 24.08.2023 року, лист було направлено від імені міжрегіонального управління у відповідності до встановленої форми. Тобто діяв ОСОБА_10 не як фізична особа, не від свого імені.

В даному випадку відповідачем у справі є Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції як це встановлено чинним законодавством та саме даний відповідач повинен у разі доведеності позову відшкодувати моральну шкоду, а не ОСОБА_10 як фізична особа .

Однак приймаючи до уваги те, що суд дійшов висновку про недоведеність позивачем порушення його особистих немайнових прав, враховуючи, що вимога позивача про стягнення моральної шкоди є похідною від первісних вимог, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову також і в частині стягнення моральної шкоди.

Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачу у задоволені вимог позову відмовлено, то судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 277, 280, 297, 299 ЦК України, статтями 2, 4, 5, 12, 13, 15, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273-279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Північно Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції України про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після складання повного судового рішення відповідно до ст.268 ЦПК України в цей же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи, що розглядається на офіційному порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки http://cz.hr.court.gov.ua

Повний текст рішення складено 20.06.2025 року.

Суддя С.В. Клімова