КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Музичко С.Г., Болотова Є.В., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Зараз-5» на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 січня 2025 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Зараз-5» про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла заява ТОВ «Управляюча компанія «ЗАРАЗ-5» про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 січня 2025 року у видачі судового наказу відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, 10 квітня 2025 року Сіньков В.Г., який представляє інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Зараз-5» подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що ТОВ «УК «Зара-5» звернулось до Києво-Святошинського районного суду Київської області з заявою про видачу судового наказу про стягнення з боржника заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, посилаючись на те, що боржник є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та користується послугами, що надає заявник на підставі укладеного з боржником договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком № 29-Б від 01 жовтня 2021 року. Однак боржник належним чином не виконує свій обов`язок по оплаті наданих йому житлово-комунальних послуг, внаслідок чого у боржника утворилась заборгованість у розмірі 7501 грн 87 коп..

Тому підприємством заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, які надаються за місцем знаходження нерухомого майна боржника, а саме: АДРЕСА_1 .

На переконання апелянта, заява про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки дійшов помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу з підстав відсутності відомостей про місце реєстрації боржника, в той час, як застосуванню підлягала норма про виключну підсудність на підставі вимог ч. 1 ст. 30 ЦПК України, оскільки спірні правовідносини є похідними від прав та обов`язків щодо нерухомого майна.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

01 травня 2025 року ухвалою Київського апеляційного суду відкрито апеляційну провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

12 травня 2025 року ухвалою Київського апеляційного суду справу направлено до Києво-Святошинського районного суду Київської області на дооформлення, з тих підстав, що наявна у матеріалах справи ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 січня 2025 року не підписана суддею Скрипник О.Г..

Після виконання ухвали суду апеляційної інстанції від 12 травня 2025 року, справа повернулась до апеляційного суду 22 травня 2025 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у видачі судового наказу, суд першої інстанції керувався ч. 9 ст. 165 ЦПК України та обгрунтовував свої висновки тим, що відповідно до відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_1 , зареєстрованим по м. Києву та Київській області не значиться, відомостей про реєстрацію не знайдено.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що ТОВ «Управляюча компанія «ЗАРАЗ-5» звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за оплату послуг з постачання теплової енергії на суму 7501,87 грн, а також судового збору за подання заяви про видачу судового наказу у розмірі 302,80 грн.

В своїй заяві заявник зазначив, що квартира, що належала боржнику, знаходиться на території житлового комплексу « АДРЕСА_2 , тому заява про видачу судового наказу подається у відповідності до ст. 30 ЦПК України за місцезнаходження нерухомого майна.

Відповідно до відповіді № 1037253 від 15.01.2025 року, здійсненої на запит суду першої інстанції щодо місце реєстрації боржника, встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 40).

Встановлено, що боржник ОСОБА_1 був власником квартири за адресою АДРЕСА_1 в з 27.07.2017 року по 14.05.2024 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 8).

Наказне провадження - це самостійний і спрощений вид судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою про видачу судового наказу особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Порядок вирішення справ в наказаному провадженні законодавцем визначено в Розділі ІІ «Наказне провадження» ЦПК України (ст.ст.160-173).

Відповідно до ч.1 ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.161 ЦПК України вимоги, за якими може бути видано судовий наказ. Зокрема, згідно з п.3 цієї частини судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

Відповідно до ч.9 ст.165 ЦПК України, у разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Разом з тим, ч.1 ст.162 ЦПК України встановлено, що заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

Відповідно до ч.1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Зазначена норма застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Відповідно до ст.181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Таким чином, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Управляюча компанія «ЗАРАЗ-5» звернулося до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за оплату послуг з постачання теплової енергії на суму 7501,87 грн, посилаючись на те, що боржник з 27.07.2017 року по 14.05.2024 року був власником квартири АДРЕСА_1 та в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги» був споживачем, який користувався наданими ТОВ «УК «Зараз-5» послугами з постачання теплової енергії, однак ОСОБА_1 належним чином не виконує свій обов`язок по оплаті наданих йому житлово-комунальних послуг.

Тобто, заявником заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, які надаються за місцем знаходження нерухомого майна боржника, а саме: АДРЕСА_1 в.

Місце реєстрації боржника встановлено на запит суду першої інстанції: АДРЕСА_3 .

З урахуванням наведеного, заява про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності.

Аналогічного за змістом висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 638/1988/17 (провадження №61-30812св18).

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг на підставі ч.9 ст.165 ЦПК України, оскільки місце реєстрації зазначено у довідці, що витребувана судом першої інстанції.

Відповідно до положень ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню на підставі ст.379 ЦПК України, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Щодо судових витрат.

Відповідно до пункту 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що справа направляється для продовження розгляду до суду першої інстанції, апеляційний суд не здійснює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 379 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Зараз-5» задовольнити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 січня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «10» червня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді С.Г. Музичко

Є.В. Болотов