Провадження № 22-ц/801/1365/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 рокуСправа № 127/11717/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С. Г., Голоти Л. О.,

з участю секретаря судового засідання Кашпрук М. Г.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Жадана Костянтина Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Венгрин О. О. в залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання договору недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що позивач з 19 вересня 2014 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , яка не працює з часу народження дитини та відповідно жодних доходів не має, доглядає за малолітнім сином, перебуває на його утриманні.

21 березня 2024 року, після отримання ОСОБА_3 позовної заяви про стягнення коштів в сумі 1 608, 44 доларів США позивачу стало відомо про існування договору № 521 від 26 липня 2023 року, який начебто був укладений між його дружиною та ФОП ОСОБА_2 про надання послуг по пошуку нерухомого майна для придбання, який підписаний адвокатом Тетяною Мишковською.

Як убачається зі змісту Договору № 521, підписаного без письмової згоди позивача та без ознайомлення зі змістом такого договору:

- на позивача, як особу на утриманні якої перебуває його дружина ОСОБА_3 , покладено обов`язок сплатити не менш ніж 35 000 грн за начебто надані послуги ФОП ОСОБА_2 , які він не замовляв та не надавав згоди на їх надання, та, відповідно, не отримував такі послуги;

- примушено позивача у будь-якому випадку сплатити зазначену вище суму ФОП ОСОБА_2 навіть якщо послуги щодо пошуку нерухомого майна для придбання будуть надані іншою ріелторською компанією.

Зі слів ОСОБА_3 , їй запропонували показ квартири АДРЕСА_1 . Показ здійснювався без відповідача у присутності двох осіб, які назвалися ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та запропонували підписати бланк Договору № 521 та акт, який не був підписаний ФОП ОСОБА_2 . ОСОБА_5 і ОСОБА_6 запевнили дружину позивача, що це проста формальність. Примірник Договору № 521 ОСОБА_3 не надали, повідомили, що буде їй наданий пізніше після підписання їх керівником. Фактом незаповненого бланку Договору № 521 є те, що в такий бланк з незрозумілих причин вписано невірну адресу ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 із ФОП ОСОБА_2 не знайома, ніколи не зустрічалась а ні до підписання бланку Договору № 521 та акту, а ні після.

Після перегляду ОСОБА_3 зазначеної квартири ФОП ОСОБА_2 не підготувала та не пропонувала укласти договір про наміри, нею та або її представниками не проводились переговори з потенційними продавцями нерухомості, як то передбачено п.2.2.3 Договору № 521.

У подальшому ні ФОП ОСОБА_2 , ні її представники на зв`язок не виходили, інші об`єкти для показу не пропонували, як то передбачено п.2.2.2 Договору № 521.

Враховуючи бездіяльність ФОП ОСОБА_2 . ОСОБА_3 дійшла до висновку про припинення взаємовідносин між ними.

ОСОБА_3 не є обізнаною в галузі права, не розуміла, що вона підписує договір з певними фінансовими зобов`язаннями, який їй не дали прочитати, підписала незаповнений бланк Договору № 521 внаслідок введення її в оману представниками ФОП ОСОБА_2 . Таким чином, дії ФОП ОСОБА_2 щодо намагання стягнути з родини Позивача безпідставної винагороди в сумі 1608,44 доларів США мають ознаки шахрайства та не мали на меті досягнення цілі придбання квартири клієнтом.

У листопаді 2023 року позивач натрапив на оголошення агенції нерухомості «Дельта-С», через яку у подальшому було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

На переконання ОСОБА_1 згода одного з подружжя на укладення Договору № 521, який виходить за межі дрібного побутового та стосується цінного майна, що перебуває у їх спільній сумісній власності, зокрема, грошових коштів, сума яких не менш, як у двадцять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, мала бути надана у письмовій формі.

Своєї згоди на укладання цього договору ОСОБА_1 не надавав, водночас вказаним договором на позивача покладається тягар сплатити винагороду у розмірі не менше ніж 35 000 грн, а тому вказаний договір не відповідає вимогам статей 203, 215 Цивільного кодексу України, та відповідно укладення оспорюваного договору призвело до порушення та звуження обсягу його прав.

Вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_1 у заявленому позові просив суд визнати недійсним правочин договір про надання послуг по пошуку нерухомого майна для придбання від 26 липня 2023 року № 521 укладений між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 квітня 2025 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що спірний договір укладено між сторонами ОСОБА_3 і ФОП ОСОБА_2 у письмовій формі, обидві сторони договору його підписали, умови договору виконувались, що підтверджується актом огляду №1 від 26 липня 2023 року, підписаним замовником послуг ОСОБА_3 , наявність підстав, передбачених ст. 215, 203 ЦПК України, для визнання спірного договору недійсним не доведена, тому в задоволенні позову потрібно відмовити.

При цьому суд, враховуючи позицію Верховного Суду, прийшов до висновку про те, що сторона (один з подружжя), погодившись укласти договір про надання послуг (договір про надання послуг по пошуку нерухомого майна для придбання), взяла на себе зобов`язання оплатити ці послуги, цим самим не розпоряджається спільним майном подружжя, а стає учасником зобов`язальних правовідносин, тому згода другого подружжя на укладення такого договору не потрібна.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 09 травня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Копаничук С. Г., Рибчинський В. П.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 травня 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 10 червня 2025 року суддю Рибчинського В. П. замінено на суддю Голоту Л. О.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 червня 2025 року справу призначено до розгляду на 19 червня 2025 року о 10 год 00 хв.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до доводів позовної заяви.

Дружина позивача не мала необхідних повноважень на укладання Договору № 521, яким на позивача покладається тягар сплатити винагороду у розмірі не менше ніж 35 000 грн, а згідно з позовними вимогами у справі № 128/1060/24 в сумі 1 475 доларів США, розмір якої виходить за межі дрібного побутового правочину. Своєї згоди на укладання цього договору позивач не надавав, тобто вказаний договір не відповідає вимогам статей 203, 215 ЦК України та відповідно укладення оспорюваного договору призвело до порушення та звуження обсягу його прав.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній підстави.

Представник відповідача ФОП Поліщук Г. Г. в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

19 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 (а. с. 38).

26 липня 2023 року між ОСОБА_3 (замовник) та ФОП ОСОБА_2 (виконавець) було укладено договір № 521 про надання послуг по пошуку нерухомого майна (а. с. 13-15).

Відповідно до п. 1.1. Договору виконавець в інтересах замовника надає за плату послугу з пошуку об`єкту (тів) нерухомості (житлової, нежитлової, земельної ділянки тощо) для придбання його (їх) у власність замовником на умовах, передбачених цим договором, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконавцеві зазначену послугу на умовах, передбачених цим договором. Перелік об`єктів нерухомості зазначається в актах огляду.

Відповідно до акту огляду № 1 від 26 липня 2023 року ФОП ОСОБА_2 згідно вказаного договору надала, а ОСОБА_3 прийняла надану послугу з пошуку об`єктів нерухомості квартира, АДРЕСА_2 (а. с. 41).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не у повній мірі.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 зазначав, що його дружина ОСОБА_3 , укладаючи із ФОП ОСОБА_2 договір про надання послуг, розпорядилась грошовими коштами, які є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому ОСОБА_3 перебуває на його утриманні, власних доходів не має. Таким чином, оскільки дозволу на укладення вказаного правочину, який виходить за межі дрібного побутового, як другий із подружжя він не надавав, укладеним договором порушуються його права, а тому укладений між відповідачами договір є недійсним.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

У статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої та другої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

За приписами частини першої та другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Частиною четвертою статті 369 ЦК України встановлено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Відсутність згоди одного з подружжя може бути підставою для оспорення договору, укладеного іншим з подружжя.

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такі правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, відступивши від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, та у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У справах про визнання правочину щодо розпорядження спільним майном подружжя недійсним з підстав неотримання згоди іншого з подружжя на укладення правочину розподіл тягаря доказування здійснюється таким чином:

- позивач має довести належність майна, яке є предметом оспорюваного правочину, до об`єктів права спільної сумісної власності;

- відповідач (інший з подружжя), у свою чергу, з урахуванням підстав позову (невчинення іншим з подружжя дій, спрямованих на отримання згоди позивача на розпорядження спільним майном) та положень частини четвертої статті 81 ЦПК України має довести обставину наявності згоди позивача на укладення правочину щодо розпорядження спільною сумісною власністю подружжя;

- докази на підтвердження або спростування обставини добросовісності контрагента за оспорюваним правочином подаються як позивачем, так і безпосередньо цим контрагентом.

Водночас матеріали справи свідчать про те, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що у рахунок оплати за договором його дружина мала намір передати грошові кошти, які є об`єктом їх спільної сумісної власності, як і не довів, перебування дружини на його утриманні, відсутність у неї доходів, заощаджень тощо. Окрім того позивачем не було доведено, що ФОП ОСОБА_2 діяла недобросовісно при укладенні спірного правочину.

За таких обставин, виходячи з вищевикладених норм права та правових висновків Верховного Суду, відсутні підстави для визнання спірного договору недійсним із заявлених ОСОБА_1 підстав, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а оскаржуване рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга по суті задоволенню не підлягає, судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку із апеляційним переглядом справи, слід залишити за ним.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Жадана Костянтина Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 квітня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за ним.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повна постанова складена 23 червня 2025 року.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді Л. О. Голота

С. Г. Копаничук