ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1769/25 Справа № 211/3819/24 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 211/3819/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 жовтня 2024 року, яке ухвалено суддею Ткаченко С. В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні,

УСТАНОВИВ:

В червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчий комітет Довгинцівської районної у місті ради, про визначення місця проживання дитини.

Позов мотивований тим, що від шлюбу з відповідачкою сторони мають малолітню доньку ОСОБА_3 , яка проживає з ним з 2021 року і він повністю утримує дитину самостійно. Відповідачка проживає окремо від них з донькою з липня 2021 року та по теперішній час, матеріальної допомоги на утримання дитини зовсім не надає, при цьому наразі вони не можуть дійти згоди щодо місця проживання доньки: колишня дружина наполягає на проживанні дитини з нею, вимагає сплати аліментів, хоча рішенням суду присуджено аліменти на дитину саме з неї, будь-яким чином вона намагається відібрати доньку, погрожує судовим процесом. Сторони не можуть дійти згоди щодо порядку побачень з дитиною та перебування дитини у колишньої дружини, оскільки кожен раз повернення доньки додому супроводжується сварками та погрозами.

На підставі наведеного вище позивач просив суд визнати місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним, батьком дитини.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 жовтня 2024 року в задоволенні позовних вимог позивача відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення у справі про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки аргументам позивача, який посилався на те, що їхня спільна з відповідачем донька ОСОБА_3 з 2021 року проживає з позивачем і він повністю утримує дитину самостійно.

Судом не враховано, що відповідач проживає окремо від них з донькою з липня 2021 року та по теперішній час, матеріальної допомоги на утримання дитини зовсім не надає, при цьому наразі вони не можуть дійти згоди щодо місця проживання доньки. Колишня дружина наполягає на проживанні дитини з нею, вимагає сплати аліментів, хоча рішенням суду аліменти на дитину стягнуті саме з неї. Відповідач намагається відібрати доньку, погрожує судовим процесом.

Також судом не надано оцінки тому, що сторони не можуть дійти згоди щодо порядку побачень з дитиною та перебування дитини у колишньої дружини, оскільки кожен раз повернення доньки додому супроводжується сварками та погрозами

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - залишенню без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 11 червня 2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2023 року між ними розірвано.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2022 року, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також судом встановлено, що відомості про відкриття виконавчого провадження з виконання указаного судового рішення, як і докази невиконання цього рішення та не сплати аліментів на утримання дитини, матеріали справи не містять.

Згідно висновку виконкому Довгинцівської районної в місті ради від 03 вересня 2024 року виконком вважає за можливе визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_1 .

Згідно акту про фактичне місце проживання (не проживання) громадян на території м. Кривого Рогу від 17 травня 2024 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 , житло належить на праві власності ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири.

Згідно характеристики навчального закладу за місцем навчання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка не містить печатки, вихованням дівчинки займається батько: в даний час мама ОСОБА_2 проживає окремо, шлюб з батьком розірвано, участі у вихованні дитини не приймає.

Звертаючись до суду з позовом з приводу визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з позивачем ОСОБА_1 , як батьком, останній вказував, що визначення місця проживання дитини з ним за судовим рішенням необхідне йому в інтересах дитини задля забезпечення правової визначеності. При цьому, позивач беззаперечно підтвердив той факт, що мати ОСОБА_2 матеріально дочку не утримує, при цьому наразі сторони не можуть дійти згоди щодо місця проживання доньки: колишня дружина наполягає на проживанні дитини з нею.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини заявлені передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді, що в ході розгляду справи доведено не було, а обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, за положеннями частини 1 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них проживатиме малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Згідно із частиною 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини 5 статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору.

Як слідує з матеріалів справи, позивач у справі в позовній заяві зазначив, що вони з відповідачкою не можуть дійти згоди щодо місця проживання доньки, колишня дружина наполягає на проживанні дитини з нею.

Однак такі твердження позивача, відповідно до вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України, не підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому, будучи обізнаною про наявність даного спору відповідач просила розглянути справу у її відсутності, жодних позовів щодо місця проживання дитини не подавала до суду, тобто фактично не заперечує щодо проживання дочки разом з батьком.

Крім того, з наданого органом опіки та піклування висновку вбачається, що дитина мешкає з батьком. Мати дитини, ОСОБА_2 не заперечує щодо проживання дочки разом з батьком, про що надала письмову заяву.

Отже, з наведеного вище, як і з матеріалів справи, вбачається відсутність спору щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, оскільки батьки малолітньої ОСОБА_3 самостійно узгодили місце проживання дитини.

При цьому судом першої інстанції вірно враховано правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964 св 24), відповідно до якої «суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вірно відмовив у задоволенні позову батька дитини про визначення місця проживання дочки разом із ним, так як ним не доведено, що його права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла».

Верховний Суд у вказаній постанові звернув увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дочкою. З урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним,порушені права позивача. Зазначення судом фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі. До того ж у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги в тій частині, що висновком органу опіки та піклування рекомендовано визначити місце проживання з батьком, відтак у суду не було підстав відмовляти у задоволенні позову, колегія суддів зазначає про таке.

Частинами 4-6 статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру.

Подібний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року справа № 742/710/19.

Доводи апеляційної скарги не врахування судом першої інстанції положень статей 160, 161 СК України, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За положеннями статті 161 СК України спір між батьками, які проживають окремо та не дійшли згоди щодо того, з ким із них проживатиме малолітня дитина ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Отже, положення вказаної статті дозволяють зробити висновок, що у разі наявності спору між батьками, щодо місця проживання дитини, такий спір може бути вирішено судом.

Із змісту позовної заяви убачається, що позивач, звернувшись до суду із позовом, зазначив про те, що відповідачка не проживає разом з дитиною. Інші матеріали справи, у їх сукупності, також свідчать про відсутність фактичного спору між батьками щодо місяця проживання дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

У відповідності до положень частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається колегією суддів, установлено, що матеріали справи не містять відомостей щодо наявності спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини із батьком, тому втручання держави у визначення місця проживання дитини у конкретній сімейній ситуації не є в інтересах малолітньої дитини, про що правильно вказано судом першої інстанції.

За установлених обставин, суд першої інстанції правильно застосував положення статей 160, 161 СК України та в оскарженій частині відмовив у задоволенні позову.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 червня 2025 року.

Головуючий:

Судді: