ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 676/7636/23

Провадження № 22-ц/820/1179/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар судового засідання Демчук В.М.

за участю: представників учасників справи

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником ОСОБА_3 , на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 07 квітня 2025 року (суддя Посунько Г.А.).

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначала, що з 15 листопада 2000 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 28.07.2010 у справі №2-1770/10 шлюб між сторонами розірвано.

В період шлюбу сторонами набуто у спільну власність майно: будівлю (готель), загальною площею 4487,8 кв.м., розташований по АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, загальною площею 0,6952 га, кадастровий номер :01:018:0002, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розташовану по АДРЕСА_1 .

На момент подання позову сторонами не досягнуто згоди про порядок, обсяги та будь-який із можливих варіантів поділу спільного майна, що зумовило у позивачки необхідність звернення до суду з відповідною позовною заявою.

А тому, позивачка ОСОБА_1 просила суд провести поділ спільного майна подружжя, а саме:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будівлі (готелю), загальною площею 4487,8 кв.м., розташованої по АДРЕСА_1 , та на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,6952 га, кадастровий номер :01:018:0002, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розташованої по АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будівлі (готелю), загальною площею 4487,8 кв.м., розташованої по АДРЕСА_1 , та на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,6952 га, кадастровий номер :01:018:0002, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розташованої по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 30 липня 2024 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про поділ будівлі (готелю), загальною площею 4487,8 кв.м., розташованої по АДРЕСА_1 ; відмовлено у закритті провадження у справі в частині позовних вимог про поділ земельної ділянки, площею 0,6952 га, кадастровий номер :01:018:0002, цільове призначення для іншої комерційної діяльності, розташованої по АДРЕСА_1

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 07 квітня 2025 року у задоволенні позовних вимог про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника Савченко О.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. При цьому, посилається на порушення судом норм матеріального права.

Зазначає, що у період із 2012 року до лютого 2023 року сторони спільно користувались спірною земельною ділянкою, а тому будь-яких спорів щодо вказаного спільного майна між сторонами не виникало. Однак, з лютого 2023 року відповідач розпочав вчиняти систематичні дії, пов`язані із обмеженням доступу позивачки до спірної земельної ділянки, що стало наслідком порушення прав позивачки.

Вважає, що судом першої інстанції безпідставно вказано на необхідність дотримання принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі, оскільки матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, який підтверджує факт знаходження нерухомого майна (будівлі) відповідача на земельній ділянці; площу забудови відповідним нерухомим майном (будівлею) відповідача земельної ділянки; неможливість поділу спірної земельної ділянки.

Звертає увагу, що відповідачем не надано жодного належного, достатнього та допустимого доказу на підтвердження обставин, які надають право на відхід від принципу рівності часток.

Крім того, посилається на те, що будь-яких доказів про обізнаність позивачки про факт порушення її прав щодо спірної земельної ділянки раніше, ніж за 3 роки до дати звернення до суду із позовною заявою, відповідачем не надано в силу відсутності порушення відповідного права до лютого 2023 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказував, що відповідачкою подано завідомо безпідставний позов, оскільки правовий режим спірної земельної ділянки було визначено при поділі майна подружжя рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 грудня 2012 року у справі № 2/2218/3210/12, оскільки об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Савченко О.В. підтримала апеляційну скаргу.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Петрунькова Т.Ф. в судовому засіданні просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України передбачено що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в порядку поділу майна подружжя необхідним є залишити (виділити) відповідачу спірну земельну ділянку, що відповідає принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі. Крім того, вказував, що позивач ОСОБА_1 , звернувшись з позовом у листопаді 2023 року, пропустила строк позовної давності, проте, суд у зв`язку з необгрунтованістю позовних вимог відмовляє у задоволенні позову з цих підстав без посилання на строки звернення до суду.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитись, оскільки він не відповідає вимогам закону і обставинам справи.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 28.07.2010 у справі №2-1770/10.

В період шлюбу сторони набули у спільну сумісну власність в тому числі земельну ділянку, площею 0,6952 га, кадастровий номер - :01:018:0002, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, категорія земель землі житлової та громадської забудови, вид використання - обслуговування готелю, розташована по АДРЕСА_1 . На ім`я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 1495 від 23 березня 2006 року 17 січня 2007 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 402631 Маківською сільською радою Дунаєвецького району Хмельницької області та Дунаєвецьким районним відділом земельних ресурсів Хмельницької області (т. 1 а.с. 8).

З матеріалів цивільної справи №2/2218/3210/12 вбачається, що у серпні 2010 року ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а саме просила в порядку поділу майна подружжя виділити їй двокімнатну квартиру в АДРЕСА_2 , трикімнатну квартиру в АДРЕСА_3 , житловий будинок в АДРЕСА_4 , частини цокольного приміщення в АДРЕСА_5 , частини нежитлового приміщення в АДРЕСА_6 , а ОСОБА_2 виділити трикімнатну квартиру в АДРЕСА_5 , готель з прикладними до нього спорудами із земельною ділянкою, площею 0,6952 га, частини цокольного приміщення в АДРЕСА_5 , частини нежитлового приміщення в АДРЕСА_6 .

В ході розгляду вказаної справи між сторонами укладалась мирова угода, яка була визнана судом, проте, судом апеляційної інстанції скасована.

В подальшому, в зазначеній справі 07.06.2012 позивачкою ОСОБА_1 було подано заяву про зменшення позовних вимог, мотивуючи тим, що вважає значно меншою свою участь у створенні спільно нажитого майна та враховуючи відсутність у неї необхідних навиків по належному керуванню і розпорядженню цими об`єктами, як готельний комплекс в с. Маків, а тому бажає зменшити позовні вимоги в частині розміру її частки у спільно нажитому з відповідачем майні. Посилалась на те, що свідомо хоче зменшити свою долю у спільно нажитому майні і для збереження існуючих нормальних стосунків та спілкуванні з відповідачем, який є батьком спільних дітей і може в їх інтересах значно краще позивачки розпорядитися більшою долею спільно нажитого з ним майна. А тому, просила суд в порядку поділу майна подружжя виділити їй житловий будинок в АДРЕСА_4 , двокімнатну квартиру в АДРЕСА_2 , нежитлове приміщення в АДРЕСА_6 , а ОСОБА_2 виділити будівлю оздоровчого комплексу та готелю по АДРЕСА_1 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 липня 2012 року у справі №2/2218/3210/12 позов задоволено, виділено ОСОБА_1 - житловий будинок в АДРЕСА_4 , двокімнатну квартиру в АДРЕСА_2 , нежитлове приміщення в АДРЕСА_6 , ОСОБА_2 будівлю по АДРЕСА_1 .

Зі змісту вказаного рішення встановлено, що судом не було вирішено питання щодо поділу між подружжям об`єкту нерухомого майна - земельної ділянки, площею 0,6952 га, кадастровий номер :01:018:0002, розташованої по АДРЕСА_1 .

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певних об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини другої статті 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Статтею 69 цього ж Кодексу встановлено право кожного з подружжя ініціювати питання про поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Оскільки спірна земельна ділянка, площею 0,6952 га, кадастровий номер :01:018:0002, розташована по АДРЕСА_1 набута у період перебування сторін у шлюбі, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, відповідно, позовні вимоги щодо поділу майна подружжя є обґрунтованими.

Разом з тим, статтею 20 СК України передбачено, що до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до ЦК України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14).

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

За змістом статей 256-257 та 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Вирішуючи питання застосування позовної давності до вимог, що випливають із сімейних відносин, зокрема щодо позову про поділ майна подружжя, пред`явленого після розірвання шлюбу, Верховний Суд неодноразово виснував про те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Вказаний правовий висновок також викладено в постановах Верховного Суду від 12 травня 2022 року в справі № 126/1737/20, від 28 червня 2022 року в справі № 331/3589/20, від 15 травня 2023 року в справі № 200/26797/15, від 16 жовтня 2023 року в справі № 759/12245/20.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами справи встановлено, що 09 серпня 2010 року ОСОБА_1 подала до суду позов до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в тому числі, спірної земельної ділянки, площею 0,6952 га, кадастровий номер :01:018:0002, розташована по АДРЕСА_1 , що вказує про її бажання захистити своє право на частку у спільному майні подружжя. А тому, 09 серпня 2010 року є початком перебігу позовної давності до позовних вимог про поділ майна подружжя земельної ділянки. Звернувшись до суду з позовом щодо поділу майна подружжя - земельної ділянки у листопаді 2023 року ОСОБА_1 пропустила указаний строк, що є самостійною підставою для відмови у позові відповідно до статті 257 ЦК України. Підстав для поновлення строку позовної давності не встановлено.

Позивачкою не доведено належними та допустимими доказами той факт, що вона дізналась про порушення свого права на земельну ділянку, як спільне майно подружжя, лише у лютому 2023 року, а не у серпні 2010 року, коли вона звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, а в подальшому у справі зменшила позовні вимоги та виключила вимоги щодо поділу спірної земельної ділянки. Крім того, позивачкою не надано доказів безперешкодного користування земельною ділянкою відповідно до її цільового призначення до лютого 2023 року та чинення відповідачем дій, пов`язаних із обмеженням доступу позивачки до земельної ділянки.

Натомість, сторона відповідача в суді першої інстанції наполягала на застосуванні позовної давності, оскільки позивачка звернулась до суду за захистом порушеного права з пропуском строку позовної давності без поважних причин.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до суду необхідно чітко диференціювати поняття, «дізналася» та «повинна була дізнатись» про порушення права. Під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 340/1019/19).

Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом у визначений законом строк від дати порушення його прав, свобод чи інтересів. Водночас, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів (постанова Верховного Суду від 02 квітня 2024 року у справі № 560/8194/20 (провадження № К/990/129/22).

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, письмові звернення з цього приводу (постанова Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 826/14417/18).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава за допомогою встановлення відповідних процесуальних строків, може обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків сприяє досягненню юридичної визначеності у приватно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Відповідно до частини 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на викладене вище, рішення суду першої інстанції щодо відмови в позові необхідно змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Оскільки апеляційний суд змінює судове рішення у частині мотивів його ухвалення, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 07 квітня 2025 року змінити, виклавши резолютивну частину рішення суду в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 червня 2025 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай