ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/5544/13-цГоловуючий у 1-й інстанції Черніцька І.М.
Провадження № 22-ц/817/595/25 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Костів О. З., Храпак Н. М.,

секретар - Дідух М.Є.

за участю представника ОСОБА_1 - адвоката Осіва П.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 квітня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.03.2025 року скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Осів П.В., на бездіяльність Тернопільського відділу ДВС Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та зобов`язання зняти арешти, задоволено частково. Зобов`язано Тернопільський відділ ДВС Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешти з майна, коштів та корпоративних прав ОСОБА_1 , які накладені у виконавчому провадженні №61649248 на підставі постанов державного виконавця від 10.09.2020 року та від 01.04.2020 року, виключити з Єдиного реєстру боржників. У задоволенні решти вимог - відмовлено.

24.03.2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Осів П.В. подав заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Зазначав, що ОСОБА_1 понесено витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 25000 грн., які просив стягнути з Тернопільського відділу ДВС. Указував, що до ухвалення рішення скаржник повідомляв про те, що ним буде понесено витрат на правничу допомогу, а докази на підтвердження таких витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення.

На підтвердження таких витрат до заяви долучив договір про надання правничої допомоги, укладений між сторонами 07.11.2024 року, в якому сторони погодили гонорар адвоката 25000 грн, акт прийому-передачі наданих послуг від 24.03.2025 року та квитанції про оплату послуг на суму 20000 грн та 5000 грн.

Посилаючись на наведене, просив задовольнити заяву.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 03.04.2025 року заяву адвоката Осіва П.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правову допомогу залишено без задоволення. Відмовлено адвокату Осіву П.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити заяву про стягнення судових витрат.

Зазначає, що у скарзі та заяві про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 указував, що понесе витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25000 грн. Із урахуванням приписів ч. 8 ст. 141 ЦПК України скаржник до ухвалення судового рішення у справі подав заяву про стягнення з відділу ДВС в його корить зазначених судових витрат, вказавши, що докази понесених витрат будуть подані протягом 5 днів після ухвалення судового рішення. Такі докази були подані у визначений законом 5-денний строк.

Суд не взяв до уваги те, що акт прийому - передачі наданих правничих послуг від 24.03.2025 року не міг бути поданий до суду раніше, ніж після ухвалення судом відповідного судового рішення у справі, оскільки за наслідками розгляду справи у ньому відображено детальний опис робіт (наданих послуг) адвокатом, а без такого акту неможливо оцінити реальність адвокатських витрат, визначити час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсяг наданих послуг.

У відзиві на апеляційну скаргу Тернопільський відділ ДВС Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Відзив мотивовано неспівмірністю заявлених до стягнення з відділу ДВС в користь ОСОБА_1 витрат за надану професійну правничу допомогу,

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Осів П.В. апеляційну скаргу підтримав, просив скасувати оскаржувану ухвалу та задовольнити заяву про стягнення судових витрат.

Тернопільський відділ ДВС Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явилося, не повідомивши про причини неявки, що не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення адвоката Осіва П.В., ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що професійну правничу допомогу ОСОБА_1 у цій справі надавав адвокат Осів П.В., що стверджується ордером про надання правничої допомоги від 10.12.2024 року, договором про надання правничої допомоги від 07.11.2024 року № 07/11.

Згідно п. 3.2 указаного договору сторони погодили, що за надання правничої допомоги, передбаченої даним договором, ОСОБА_1 сплачує адвокату гонорар у суді першої інстанції у розмірі 25000 грн., незалежно від від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Після постановлення ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 20.03.2025 року адвокатом Осівим П.В. до суду першої інстанції надано акт приймання-передачі наданих послуг 24.03.2025 року до вищевказаного договору, де зазначено обсяг, час та вартість наданих адвокатом послуг.

Крім того, адвокатом Осівим П.В. долучено квитанції про оплату послуг на суму 5000 грн від 12.11.2024 року та 20000 грн від 24.03.2025 року.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції, врахувавши норми ч.8 ст. 141, ст.246 ЦПК України, виходив з того, що представником скаржника не наведено поважних причин неподання доказів понесених витрат на правничу допомогу до закінчення судових дебатів, хоча розмір гонорару адвоката є фіксованим.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Так, згідно з ч. 3 ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат.

За змістом ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно з ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч.1ст.26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката можуть бути: договір про надання правової допомоги, довіреність, ордер, доручення органу, уповноваженого на надання безоплатної правової допомоги.

За змістом ч. 8 ч. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Розумність та добросовісність є засадами цивільного законодавства, що застосовуються для оцінки поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних норм права при вирішенні спорів, а також для тлумачення процесуальних норм права (постанова Верховного Суду від 16.06.2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20).

Суд першої інстанції правильно констатував, що обґрунтувань поважності причин неподання доказів, що підтверджують розмір понесених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу до закінчення судових дебатів у справі, суду не подано, такі докази були у представника скаржника станом на 20.03.2025 року, зокрема, вищевказаний договір про надання правничої допомоги.

Так, за умовами указаного договору, ОСОБА_1 з своїм представником адвокатом Осівом П.В. погодили фіксований розмір гонорару - 25000 грн., який оплачується незалежно від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Усі послуги щодо правничої допомоги надані адвокатом Осівим П.В. до ухвалення рішення у справі.

З врахуванням фіксованого розміру гонорару адвоката позивач міг подати усі докази щодо розміру витрат на правничу допомогу, які були обумовлені ще при укладенні договору від 07.11.2024 року № 07/11, до ухвалення судового рішення судом першої інстанції.

Складання акту приймання - передачі наданих правничих послуг від 24.02.2025 року до вищевказаного договору про надання правничої допомоги після ухвалення судового рішення за цих обставин не свідчить про неможливість подання стороною позивача відповідних доказів щодо понесених витрат на правничу допомогу до закінчення судових дебатів.

Сторона скаржника без поважних причин не подала усі докази на підтвердження розміру понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у суді першої інстанції, тому згідно з ч. 1 ст. 246 ЦПК України у суду першої інстанції не було підстав вирішувати питання про судові витрати після ухвалення рішення.

Такий висновок цілком узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, неодноразово висловленими, зокрема, в постановах Верховного Суду від 10.01.2024 року у справі № 285/5547/21, від 11.04.2024 року в справі №344/12148/23.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та ухвалення додаткового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що Акт приймання - передачі наданих правничих послуг не міг бути поданий до ухвалення судового рішення судом першої інстанції, так як він складений уже після ухвалення такого рішення, до ухвалення рішення його неможливо було скласти та подати суду, оскільки не було відомо, в якому судовому засіданні буде ухвалено судове рішення, чи буде відкладатися розгляд справи, можливо виникне необхідність вчинення адвокатом додаткових дій щодо надання правничої допомоги, цих обставин неможливо передбачити, відповідно акт Акт приймання - передачі наданих правничих послуг міг бути складений виключно після ухвалення судом рішення, колегія суддів оцінює критично, враховуючи наступне.

Акт приймання - передачі наданих правничих послуг міг бути складений і наданий суду до судових дебатів, так як обсяг наданих адвокатом послуг (в тому числі кількість проведених судових засідань, в яких адвокат прийматиме участь) згідно умов договору про надання правничої допомоги жодним чином не впливає на розмір гонорару адвоката, тому адвокат міг зазначити в акті таку надану правничу послугу, як участь у судових засіданнях, без зазначення кількості таких засідань.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням норм процесуального права, підстав для її скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 18 червня 2025 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Храпак Н.М.

Костів О.З.