Справа № 938/707/23
Провадження № 22-ц/4808/539/25
Головуючий у 1 інстанції Чекан Н. М.
Суддя-доповідач Бойчук
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Кузнєцова В.В.,

з участю сторін та представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про затвердження мирової угоди у справіза позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Верховинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Мартищук Оксана Ярославівна, державний нотаріус Верховинської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Павлюк Іван Іванович про визнання частково недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання в порядку спадкування за законом права власності, скасування державної реєстрації права власності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Верховинського районного суду від 12 лютого 2025 року під головуванням судді Чекан Н.М.у селищі Верховина,

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Верховинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Мартищук О. Я., державний нотаріус Верховинської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Павлюк І.І.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_1 , після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку/квартири, яка знаходиться в АДРЕСА_1 (в подальшому нумерація будинків та назва вулиці були змінені на АДРЕСА_2 ) та складається з 3 кімнат житловою площею 67,3 кв.м., загальною площею 98,7 кв., а також надвірної будівлі-стайні. Позивач вказує про те, що він є спадкоємцем першої черги після смерті батька. Вважає, що спадщину після смерті батька в силу вимог ч.1 ст.549 ЦК України в редакції 1963 року, він прийняв, оскільки постійно проживав із спадкодавцем та фактично після його смерті вступив в управління спадковим майном.

Крім нього, спадкоємцями першої черги після смерті батька були дружина, спадкодавця, тобто мати позивача - ОСОБА_3 та відповідач, який є братом позивача, ОСОБА_2 .

Мати - ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , після її смерті ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Мартищук О.Я. зі заявою про прийняття спадщини. Однак, нотаріусом повідомлено, що за життя покійна склала заповіт на ім`я відповідача ОСОБА_2 , який посвідчений державним нотаріусом Верховинської нотаріальної контори Павлюком І.І. 24.06.2022 року. Оскільки мати розпорядилася своїм майном на користь відповідача, то він (позивач), звернувся до нотаріуса зі заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_1 у частині нерухомого майна, а саме частини квартири АДРЕСА_3 з надвірною будівлею - стайнею.

Приватним нотаріусом Мартищук О.Я., 11.07.2023 року відмовлено йому (позивачу) у видачі свідоцтва про право на спадщину та повідомлено, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 була заведена 23.02.1994 року спадкова справа за заявою дружини ОСОБА_3 про видачу свідоцтва про право на спадщину. Свідоцтва про право на спадщину видані спадкоємцю ОСОБА_3 23.02.1994 року за №123 та 124.

Таким чином, мати одноосібно успадкувала після смерті батька нерухоме майно, а саме частину квартири АДРЕСА_3 з надвірною будівлею: стайня.

ОСОБА_1 , не було відомо, що його мати ОСОБА_3 успадкувала та переоформила все спадкове майно, що належало покійному батьку, на себе. Про даний факт, йому стало відомо від приватного нотаріуса Мартищук О.Я.

Також зазначає, що відповідач ОСОБА_2 , будучи спадкоємцем першої черги, спадщину після смерті батька не прийняв, оскільки на час смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1 був повнолітнім, проживав окремо та у строк встановлений законом до нотаріуса зі заявою про прийняття спадщини не звертався.

ОСОБА_1 зазначає, що він постійно з часу смерті батька проживав у спадковій квартирі та користувався нею, земельна ділянка, призначена для обслуговування даної квартири була ним приватизована в порядку безоплатної приватизації. Він здійснив капітальний та поточний ремонти квартири ( будинку) за власний кошт, привівши дане майно до належного стану, змінив усі труби водопроводу та облаштував нове покриття над колодязями, повністю замінив усі вікна та двері, огородив подвір`я металевою огорожею та встановив нові металеві ворота, встановив новий опалювальний котел та здійснив ремонт усієї опалювальної системи, на кухні збудував нову кахельну піч, здійснив ремонт всіх кімнат, ремонт туалету та ванної кімнати. Він сплачував всі комунальні послуги. Покійна мати, ОСОБА_3 участі в утриманні та ремонті квартири не брала, оскільки була пенсіонеркою.

Вважає, що свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_1 , видані покійній матері ОСОБА_3 23.02.1994 року за №123 і 124 безпідставно та незаконно, оскільки вона не була єдиним спадкоємцем за законом після смерті батька ОСОБА_1 . Державний нотаріус ОСОБА_4 повинен був перевірити наявність чи відсутність інших спадкоємців за законом і лише після цього видати свідоцтво про право на спадщину за законом. Таким чином, його як спадкоємця першої черги, який прийняв спадщину, позбавлено права на отримання свідоцтва про право на спадщину на належну йому частку у спадковому майні. Оскільки він не може оформити право власності на спадкове майно шляхом звернення до нотаріальної контори, тому змушений звернутися до суду з позовом про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності в порядку спадкування.

З врахуванням збільшення позовних вимог просив визнати частково недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, яке було видане державним нотаріусом Верховинського нотаріального округу зареєстроване у реєстрі за №123 від 23.02.1994 року після смерті ОСОБА_1 , спадкоємцю ОСОБА_3 на спадкове майно у частині 1/4 частини житлового дерев`яного будинку/квартири/, житловою площею 67,3 кв.м., літня кухня, гараж і сарай, які знаходяться в АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу.

Визнати за ним, в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_1 , право власності на 1/4 частини житлового дерев`яного будинку /квартири/, житловою площею 67,3 кв.м, літня кухня, гараж і сарай, які знаходяться в АДРЕСА_1 / ( АДРЕСА_4 ) (адреса за новою нумерацією АДРЕСА_2 ).

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_4 в частині 1/4 частки житлового будинку.

Визнати частково недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, яке було видане державним нотаріусом спадкоємцю ОСОБА_3 на спадкове майно у частині 1/2 частини грошового вкладу у Верховинському філіалі Ощадного банку №6377/018 Верховинського району Івано-Франківської області по рахунку №3 з процентами, а також компенсацією по даному грошовому вкладу,який належав померлому ОСОБА_1 згідно ощадної книжки та визнати право власності на 1/2 вказаного грошового вкладу з процентами та компенсацією.

Рішенням Верховинського районного суду від 12 лютого 2025 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно та незаконно застосував до даних правовідносин правові наслідки спливу строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції прийшов до переконання про відмову в задоволенні позовних вимог, пов`язаних з оскарженням свідоцтв про право на спадщину виданих спадкоємцю ОСОБА_3 , в зв`язку зі спливом строку позовної давності. Однак такий висновок суду не відповідає обставинам справи та є суперечливим, оскільки в цьому випадку судом першої інстанції враховано те, що його мати ОСОБА_3 протягом 29 років тривало, мирно та відкрито володіла спадковим майном і водночас суд не врахував той факт, що ОСОБА_1 , так само протягом 29 років тривало, мирно та відкрито володів даним спадковим майном, що в повному обсязі було підтверджено у судовому засіданні.

Відповідач також не заперечував того, що всі ці роки ОСОБА_1 безперешкодно, безперервно та мирно володів цим майном. Свідки, які були допитані в судовому засіданні також підтвердили суду про ці обставини.

Таким чином підстави для застосування строку позовної давності не вбачається.

В судовому засіданні не було встановлено жодних обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 якимось чином чинила йому перешкоди у здійсненні ним права власності на нього частину спадкового майна.

Також поза увагою суду залишилась та обставина, що право власності на спадкове майно належить спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини і тільки ця обставина має правове значення для набуття права власності.

ОСОБА_1 в законному порядку набув права власності на спадкове майно, що залишилося після смерті його батька ОСОБА_1 , що повністю підтвердилося в судовому засіданні.

Апелянт вважає, що наслідки спливу позовної давності судом застосовано безпідставно.

Суд першої інстанції роблячи висновок про його обізнаність щодо права власності матері на спірне майно помилково керувався відомостями з декларації, а саме припускав що мова йшла про єдиного власника ОСОБА_3 , яка на час складання такої декларації була власником на рівні зі мною іншої 1/2 частки належного спадкодавцеві, батьку, майна.

Також такі висновки суду не узгоджуються з іншими відомостями зазначеними в декларації про моє місце проживання, оскільки в декларації немає посилання на оспорюваний правочин.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що жодних порушень норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції допущено не було.

Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, а доводи апелянта щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Просить залишити рішення суду першої інстанції без змін та відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час апеляційного перегляду справи 21 травня 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Івано-Франківського апеляційного суду із спільною заявою про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі.

В заяві зазначили, що вони з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок уклали мирову угоду. Угода укладена на основі добровільності волевиявлення та бажання настання реальних наслідків.

За таких обставин просили затвердити укладену між ними мирову угоду та закрити провадження у цій справі. Наслідки закриття провадження у справі їм роз`яснені та зрозумілі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та представника позивача, які просили затвердити мирову угоду та закрити провадження у цій справі, дослідивши подану заяву, колегія суддів дійшла висновку про задоволення поданої заяви.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії.

Згідно з пунктом п`ятим частини першої, частиною другою статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Відповідно до частини другої статті 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Згідно положень ст. 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Процесуальний та змістовний аналіз цивільно-процесуальних норм, що врегульовували питання укладення сторонами мирової угоди і її визнання судом згідно з положеннями ЦПК України, свідчать про тотожність мети укладення сторонами мирової угоди, умов і порядку її укладення, подібність обмежень і наслідків укладення.

Встановлено, що мирова угода від 21 травня 2025 року, про затвердження якої просять сторони, підписана ними особисто.

Підписанням мирової угоди сторони підтвердили те, що розуміють її умови, значення та наслідки, передбачені статтями 207, 208 ЦПК України, які пов`язані із закриттям провадження у справі. Сторони підтвердили дійсність своїх намірів на добровільне врегулювання спірних питань, повне розуміння мови, на якій складено текст цієї угоди, та значення кожного її пункту, з якими сторони ознайомились, погодились, за відсутності будь-яких факторів впливу, або тяжкого стану.

Разом з тим, колегія зауважує, що мирова угода не може містити положень щодо зобов`язань, які не стосуються врегулювання позовних вимог.

Таким чином, суд може за необхідне затвердити тільки ті положення укладеної між мирової угоди щодо тих її умов, які викладені чітко та недвозначно з тим, щоб не виникало неясності спорів з приводу її змісту під час виконання.

Апеляційний суд приходить висновку про наявність підстав для затвердження мирової угоди відповідно до умов, що стосуються безпосереднього врегулювання спору, визнання нечинним оскаржуваного рішення суду та закриття провадження у справі.

При цьому, відповідно до статті 208 ЦПК України виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження». У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.

Оскільки визначених статтею 207 ЦПК України підстав для відмови у затвердженні мирової угоди не встановлено, апеляційний суд приходить висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та затвердження укладеної ними мирової угоди від 21 травня 2025 року і закриття провадження у цій справі.

У зв`язку з затвердженням мирової угоди апеляційний суд відповідно до статті 373 ЦПК України визнає нечинним рішення Верховинського районного суду від 12 лютого 2025 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги.

Враховуючи, що ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 4 831,50 грн, тому враховуючи положення ч. 2 ст. 142 ЦПК України, поверненню скаржнику з державного бюджету підлягає 2 415,75 грн.

Керуючись ст. 207, 255, 373 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Задовольнити заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про затвердження мирової угоди і закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Верховинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Мартищук Оксана Ярославівна, державний нотаріус Верховинської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Павлюк Іван Іванович про визнання частково недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання в порядку спадкування за законом права власності, скасування державної реєстрації права власності.

Затвердити мирову угоду від 21 травня 2025 року, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за умовами якої:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які діють свідомо, добровільно, без примусу, за взаємною згодою і попередньою домовленістю, розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, домовились та визнають, що майно: 1/2 житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами (стайня, літня кухня, гараж та сарай), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (за старою номерацією та назвою АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_4 ) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14620693, який на праві приватної власності зареєстрований за ОСОБА_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є спадковим майном, що залишилося після смерті ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сторони домовилися про те, що на 1/4 частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами (стайня, літня кухня, гараж та сарай), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (за старою номерацією та назвою АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_4 ) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14620693, визнається право власності позивача - ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_1 , а на іншу 1/4 частину цього ж житлового будинку без належних до нього господарських будівель та споруд (стайня, літня кухня, гараж та сарай) визнається право власності відповідача ОСОБА_2 (РН ОКПП НОМЕР_2 ) в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 .

Після підписання сторонами цієї угоди та затвердження її судом припинити право власності померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 на 1/2 частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (за старою номерацією та назвою АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_4 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14620693.

Сторони підтверджують, що на момент підписання цієї угоди, майно зазначене в п.2.1 та 2.2 мирової угоди нікому не продане, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передане, не заставлене, в спорі і під забороною (арештом) та податковій заставі не перебуває, а також прав щодо нього у третіх осіб немає.

Позивач відмовляється від всіх своїх матеріально-правових вимог до відповідача, що складають предмет цього провадження по справі № 938/707/23 в повному обсязі.

У разі невиконання або неналежного виконання відповідачем або позивачем своїх зобов`язань мирова угода може бути розірвана в порядку встановленому діючим законодавством України.

Всі витрати по державній реєстрації вказаної мирової угоди, а так само і нерухомого майна у відповідних державних органах несе кожна сторона спору по відношенню до майна, яке в разі затвердження судом цієї угоди переходить у його власність.

Сторони засвідчують, що після виконання мирової угоди вони не будуть мати між собою будь-яких неврегульованих майнових питань та претензій щодо майна, яке є предметом даної мирової угоди, в тому числі і щодо питання грошових компенсацій одна одній.

Сторони стверджують, що умовами цієї мирової угоди, не порушуються права та інтереси будь-яких третіх осіб.

Судові витрати понесені сторонами в судовому провадженні по справі № 938/707/23 одна одній не відшкодовуються.

Визнати нечинним рішення Верховинського районного суду від 12 лютого 2025 року та закрити провадження в цій справі.

Роз`яснити сторонам, що відповідно до положень ч. 2 ст. 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих підстав не допускається.

Повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 ) з державного бюджету витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 415,75 грн.

Ухвала набирає законної сили з дня її постановлення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 11 червня 2025 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук О.О. Томин