Справа № 650/536/24
Провадження № 2/211/296/25
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

04 червня 2025 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Ткаченко С.В.,

за участю секретаря судового засідання Бірж Д.В.,

у відсутність учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Саксаганський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Служба у справах дітей Скадовської районної військової адміністрації Херсонської області, про звільнення від сплати аліментів, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, визначення місця проживання дитини з матір`ю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 та просить суд визначити місце проживання їх спільної з відповідачем доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею, матір`ю дитини, припинивши стягнення аліментів з неї на користь відповідача за судовий наказом Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 29.01.2019 у справі № 210/646/18 та стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини, та звільнити її від сплати заборгованості по аліментам за період з березня 2023 року, посилаючись на фактичне проживання дитини з нею. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що з 07 травня 2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням суду від 29.01.2019 шлюб між ними було розірвано, місце проживання дитини було визначено разом з батьком ОСОБА_2 та з неї на користь відповідача було стягнуто аліменти на утримання дитини. 22.05.2019 за заявою відповідача відкрито виконавче провадження про стягнення з неї аліментів на утримання доньки. Однак з березня 2022 року їх донька ОСОБА_4 разом із співмешканкою відповідача виїхали до Польщі, де мешкає вона, позивачка у справі, та з того часу малолітня ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю, перебуваючи на її повному утриманні, навчається в основній школі м. Гданська, а отже змінилися обставини, на підставі яких з неї на користь відповідача було стягнуто аліменти на утримання їх спільної дитини. Тому просить задовольнити вимоги.

Ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 16 лютого 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 15 серпня 2024 року справу направлено за підсудністю до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Ухвалою суду від 25 вересня 2024 року прийнято справу до розгляду.

У судове засідання учасники процесу не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України.

Представник позивача адвокат Петрощук К.В. згідно поданої до суду заяви просить розгляд справи проводити за її відсутності, на вимогах наполягає.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з відзивом на позов.

В обґрунтування відзиву відповідачем зазначено, що після розірвання шлюбних стосунків з позивачкою, їх спільна донька ОСОБА_4 залишилась проживати з ним, однак незважаючи на це позивачка подала заяву про видачу судового наказу про стягнення з нього аліментів на утримання дитини на свою користь, що змусило його звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини та звільнення від стягнення аліментів. Заочним рішення суду від 29 січня 2019 року його позов було задоволено: визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з ним, батьком дитини, звільнено його від сплати аліментів та стягнуто з позивачки на його користь аліменти на утримання доньки. Згодом він одружився вдруге з ОСОБА_5 , від шлюбу з якою у нього народилася ще одна донька ОСОБА_6 . Однак з початком повномасштабного вторгнення РФ в України, його дружина разом з дітьми виїхали до Польщі, ОСОБА_1 , яка на той момент була в Польщі, згодилась допомогти з влаштуванням його нової родини та відразу по їх прибуттю забрала доньку ОСОБА_4 до себе. Вважає це психічним потрясінням для дитини, оскільки дитина із 7-річного віку проживала разом з батьком та зрідка бачила матір. Ним наразі щомісячно сплачуються аліменти близько 5 000,00 грн. (без наявності рішення), дарує подарунки дитині на свята, допомагає коштами на лікування, одяг, за першим проханням дитини скидає їй гроші. Вважає, що позивачка спекулює перебуванням дитини з нею, веде себе недобросовісно та недобропорядно, контролює його переписку з дитиною, донька почувається самотньою, однак у зв`язку з військовим станом, він не може виїхати та забрати дитину. Вважає, що беручи до уваги наявність неприязних відносин між батьками, поведінку матері, яка насильно розлучила дитину з батьком, жодним чином не сприяє налагодженню відносин з ним, сприяючи відторгненню дитини від батька, залишення дитини з матір`ю у цій ситуації може безповоротно негативно вплинути на емоційний стан дитини та прийняття батька, тому визначення місця проживання дитини з батьком відповідатиме найкращим її інтересам.

Згідно заяви, яка міститься в матеріалах справи, представник Саксаганський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) просить розгляд справи проводити за відсутності представника.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Скадовської районної військової адміністрації Херсонської області письмових заперечень до суду не подав.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із 07 травня 2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 вересня 2017 року між ними розірвано (а.с. 14 копія рішення).

Від шлюбу сторони мають малолітню дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Щодо вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини.

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Ураховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд, з однієї сторони, має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»).

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року ЄСПЛ вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів, і залежно від обставин конкретної справи вони можуть відрізнятися.

Разом із тим, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Крім того, у рішенні від 30 червня 2020 року «Ilya Lyapinv. russia» (заява № 70879/11) ЄСПЛ зауважив про те, що в інтересах дитини також забезпечити її розвиток у здоровому навколишньому середовищі, і батько не може мати права відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вживати таких заходів, які могли б завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру і серйозності, превалювати над інтересами батьків.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22) виклав правові висновки, відповідно до яких Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Об`єднана палата зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків та є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Судам слід пам`ятати, що основним суб`єктом, на якого має вплив ухвалене рішення у сімейних спорах цієї категорії, є саме дитина.

У спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема:

- особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, наркотичними речовинами, перебування на диспансерному нагляді, притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності);

- відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною);

- можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків);

- стан здоров`я дитини (наявність хвороб у дитини, що потребують посиленого догляду, наявність у батьків навичок щодо надання первинної медичної допомоги);

- стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо.

Указане тлумачення статті 161 СК України при розгляді категорії справ, що стосуються надчутливої сфери правовідносин (оскільки йдеться не просто про спір між позивачем і відповідачем, а про долю дитини), є сталим та однозначним у практиці Верховного Суду (див. постанови від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18, від 15 квітня 2020 року у справі № 761/35714/16-ц, від 23 жовтня 2021 року у справі № 127/17427/20, від 08 вересня 2023 року у справі № 639/3862/20, від 28 вересня 2023 року у справі № 944/5191/19).

Крім того, першочерговим завданням держави є забезпечення безпеки і права на життя дитини, що проголошено статтею 6 Конвенції про права дитини, а тому, розглядаючи справи про визначення місця проживання дитини з урахуванням особливостей, спричинених введенням в Україні воєнного стану, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, судове рішення має бути спрямованим на забезпечення її безпеки і права на життя (див. постанови Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, від 24 травня 2023 року у справі № 127/9377/21, від 14 червня 2023 року у справі № 760/31518/21).

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України).

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 січня 2019 року у справі № 210/646/18 визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_2 . Звільнено ОСОБА_2 від сплати аліментів, стягуваних за судовим наказом Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 20.11.2017 з ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/ 4 частини від усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня подання заяви, тобто з 07 лютого 2018 року і до повноліття дитини.

Згідно поданих до суду письмових доказів, малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 14.03.2022 навчається в Основній школі № 6 м. Гданська Польща, позивачка ОСОБА_1 офіційно працевлаштована за фактичним місцем проживання дитини, досить тривалий час проживають в м. Гданську, в тому числі й на підставі договору оренди від 31 липня 2023 року (а.с. 25-33, 52-60).

За таких обставин, ураховуючи сталість місця проживання дитини, яка майже три роки проживає разом з матір`ю, відсутність поданих стороною відповідача до суду письмових доказів на обґрунтування заперечень проти заявлених вимог, суд дійшов висновку про їх обґрунтованість та наявність підстав для задоволення.

Стосовно посилання відповідача на перешкоди у спілкуванні з дитиною зі сторони позивачки, то суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2025 року у справі № 756/9623/23 (провадження № 61-8880св24), відповідно до якої тимчасовий виїзд дитини за кордон не повинен використовуватися як спосіб обмеження прав батька на спілкування з дитиною, яке повинно реалізовуватися задля підтримання родинних відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком. Однак, в силі об`єктивних причин реальні можливості між батьком і дитиною у таких умовах очевидно звужуються. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини вимагає визначення найкращих інтересів дитини та передбачає, що зв`язки дитини з сім`єю повинні зберігатися, за винятком випадків, коли це може шкодити його здоров`ю та розвитку. З урахуванням введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя. При цьому під час тимчасового перебування дітей у безпекових цілях за кордоном, їх спілкування з батьком у вигляді спілкування засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, в режимі відеозв`язку через мережу Інтернет (VIBER, SKYPE, WhatsApp, TELEGRAM) є цілком логічним і правильним способом участі батька у вихованні дітей з урахуванням обставин цієї.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2024 року у справі № 296/1743/23 (провадження № 61-9849св24), де колегія суддів зауважувала, що батько, який проживає окремо від своєї дитини, очевидно має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком.

Указане не позбавляє відповідача права звернутися до суду з відповідним позовом, однак не приймається судом при вирішенні спору, оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що проживання (перебування) дитини з матір`ю негативно впливають чи можуть вплинути в майбутньому на розвиток дитини, або суперечить інтересам дитини.

Стосовно вимоги про припинення стягнення аліментів

За змістом частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

Відповідно до положень статті 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів.

З аналізу положень статей 179-181 СК України вбачається, що аліменти підлягають використанню на утримання дитини, а тому припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає отримувані аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів.

Судом встановлено, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає з березня 2022 року разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 , а отже знаходиться на її утриманні, що не спростовано відповідачем.

Вирішуючи спір у справі суд виходить із того, що з березня 2022 року настали певні обставини, тобто фактичне проживання дитини з особою, яка зобов`язана сплачувати аліменти на утримання цієї ж дитини на користь особи, з якою дитина на час ухвалення рішення про стягнення аліментів проживала, і настання цих обставин впливає на припинення ОСОБА_1 сплати періодичних платежів (аліментів) на користь відповідача на утримання їх доньки (постанова Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18 (провадження № 61-1347св20).

Стосовно вимоги про звільнення від заборгованості по аліментам.

Частиною другою статті 197 СК України встановлено право суду за позовом платника аліментів повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Указана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення (постанова Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 177/1090/18).

Позивачем надано в якості доказу довідку-розрахунок заборгованості по аліментам, складеної Саксаганським ВДВС від 25.01.2024, який станом на 01.01.2024 складає 33 502,83 грн.

Беручи до уваги встановлений судом факт проживання з 14 березня 2022 року (дата зарахування до школи) малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю, наявні підстави для звільнення позивачки ОСОБА_1 від сплати заборгованості по аліментам саме з цієї дати.

Стосовно вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини.

Згідно зі статтею 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами 1-3 статті 181 Сімейного Кодексу України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Частинами 1-2 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Аналогічні обставини викладені в пункті 17 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно частини першої статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про обов`язок відповідача надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові Касаційного цивільного суду від 11.03.2020 року № 759/10277/1 (61-22317св19), будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Виходячи з принципів змагальності,всебічності та повноти з`ясування обставин справи, розумності та справедливості, а також встановленого законом розміру аліментів, який має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, відповідно до положень частини п`ятої статті 183 СК України, суд вважає за можливе стягнути з ОСОБА_2 аліменти в розмірі 1/ 4 частки його доходу, на утримання доньки ОСОБА_4 до її повноліття, на користь позивачки.

Ураховуючи викладене, що цивільне судочинство згідно частин першої-третьої статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заявлених вимог.

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Тому підлягає відшкодуванню позивачці сплачений нею судовий збір.

Крім того, оскільки відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, позивач звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Керуючись статтями10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 повністю.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю дитини ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ) за місцем проживання матері.

Припинити стягнення аліментів із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнутих з неї заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 січня 2019 року у справі № 210/646/18 (провадження № 2/210/211/19).

Відкликати виконавчий лист, виданий Дзержинським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області на виконання рішення суду від 29 січня 2019 року у справі № 210/646/18 (провадження № 2/210/211/19).

Звільнити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) від сплати заборгованості за аліментами на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 14.03.2022 за виконавчим листом № 210/646/18 виданим Дзержинським районним судом міста Кривого Рогу на виконання заочного рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 січня 2019 року у справі № 210/648/18 (провадження № 2/210/211/19).

Стягувати з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 ) аліменти у розмірі 1/ 4 частини від всіх видів його заробітку (доходу), але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення дитиною повноліття, щомісячно, на користь матері дитини ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ), починаючи стягнення з 08 лютого 2024 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у сумі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 40 коп.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя: С. В. Ткаченко