КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/6885/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Марфіної Н.В., у місті Києві, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, у якому просить розірвати укладений між ними 22 липня 2007 року шлюб.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що сторони у справі зареєстрували шлюб 22 липня 2007 року. Подружжя має трьох спільних неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач вказує, що сімейні стосунки з відповідачем фактично розірвано. Сторони мають різні погляди на життя, не сходяться за характером, тому відбуваються постійні сварки. Проживати однією сім`єю з відповідачем вона наміру не має, а подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам. Сторони разом не проживають, спільного побуту не ведуть. Вказує, надання строку для примирення перешкоджатиме її праву на створення сім`ї з іншою людиною.

Тому позивачка була вимушена звернутися до суду для врегулювання спірного питання в судовому порядку, та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 грудня 2024 року позов ОСОБА_2 - задоволено. Шлюб укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 22 липня 2007 року Виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис №238 - розірвано. Стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 968, 96 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що сторони з моменту укладення шлюбу не припиняли спільного проживання. На момент звернення позивача з даним позовом вони проживали спільно в одному помешканні у Німеччині, куди виїхали на тимчасове проживання з березня 2022 року. Сторони продовжують вести спільний побут та займаються вихованням дітей. Розпорядок спільного подружжя та сім`ї в цілому не змінювався.

Наголошує, позов до суду першої інстанції був поданий у період, коли він з позивачем та їхніми спільними дітьми проводили спільну відпустку на морі в Іспанії.

На підставі викладеного зазначає, що у позивача відсутній остаточний намір припинити шлюбні відносини, вагомі причини для розірвання шлюбу відсутні, а він має намір зберегти сім`ю, налагодити відносини з дружиною та продовжити спільне проживання.

Разом з тим, судом першої інстанції при ухваленні рішення не було враховано інтереси їхніх трьох спільних дітей, оскільки діти мають сильну емоційну прив`язаність до обох батьків, а проживання їх окремо негативно вплине на емоційний стан.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник у судове засідання не з`явилися, про дату час та місце були повідомлені належним чином ( а.с.119-121), тому суд у відповідності до норм ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянув вказану справу у їх відсутність.

11 червня 2025 року від представника позивача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі (а.с. 126-129).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 липня 2007 року між громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, актовий запис № 238, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 6).

Подружжя має трьох спільних неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 19).

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом посилалася на те, сімейні стосунки з відповідачем фактично розірвано. Сторони мають різні погляди на життя, не сходяться за характером, тому відбуваються постійні сварки. Проживати однією сім`єю з відповідачем вона наміру не має, а подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам. Сторони разом не проживають, спільного побуту не ведуть.

Судом першої інстанції задовольняючи поданий позов, посилався на те, що причини, з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливим, оскільки сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків і поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має. Вжиті судом заходи для примирення сторін не призвели до позитивного результату. За таких умов подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та моральним засадам суспільства.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про задоволення позову відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч.2 ст.104 та ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України.

За змістом ч.3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст.51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст.24, 56 СК України.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було враховано інтереси трьох спільних дітей сторін, оскільки діти мають сильну емоційну прив`язаність до обох батьків, а проживання їх окремо негативно вплине на емоційний стан не беруться до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки апелянтом не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що після розірвання шлюбу будуть порушені права їхніх дітей.

Щодо доводів апелянта про те, що він має намір зберегти сім`ю, налагодити відносини з дружиною та продовжити спільне проживання, колегія суддів звертає увагу на те, що ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 вересня 2024 року, за заявою представника відповідача, сторонам було надано строк для примирення терміном на три місяці. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Як встановлено судом першої інстанції і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, вжиті судом заходи для примирення сторін не призвели до позитивного результату. За таких умов, спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та моральним засадам суспільства.

У п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно постановив рішення про розірвання шлюбу сторін.

А відтак перебування позивача в шлюбі з ОСОБА_1 порушує її права та впливає на її інтереси.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції відповідач у апеляційній скарзі не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, зокрема доказів, які б свідчили про помилковість його висновку щодо неможливості збереження шлюбу.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Текст постанови складено 18 червня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв