ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року

м. Харків

справа № 643/5392/24

провадження № 22-ц/818/2457/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та 3 % річних від простроченої суми та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частково недійсними окремих пунктів договорів, -

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Вдовидченка Олексія Івановича на рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 січня 2025 року, постановлене суддею Скотарем А.Ю.

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10000 доларів США основну суму боргу; 453,70 доларів США три відсотки річних від простроченої суми, а також судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 4161,12 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 40000 грн.

17.06.2024 ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву, яку вподальшому уточнила та просила визнати частково недійсним п. 2 Договору в наступній частині: «в доларах США, а саме 10000 доларів США готівкою»; визнати частково недійсним п. 1 договору про зміну до договору позики грошей від 26.09.2019 в наступній частині: в доларах США, а саме 10000 доларів США готівкою».

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики грошей від 26.09.2019 у розмірі 10000,00 доларів США, три відсотки річних у розмірі 452,55 доларів США, а всього 10452,55 доларів США. У решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок судового збору за подання позовної заяви 4160,70 грн. У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Вдовиченко О.І. просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким в задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити зустрічну позовну заяву.

Посилаються на необґрунтованість ухвали суду, порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи. Зазначає, що в момент укладення Договору позики ОСОБА_2 отримала пояснення, що п.1.2 Договору позики - це формальний пункт і він лише вказує еквівалент гривневої позики в доларах США. Так як ОСОБА_2 на час отримання позики була в тяжких життєвих обставинах та розраховувала на кошти в розмірі 250.000,00 грн., тому повірила ОСОБА_1 та була змушена підписати Договір позики, в якому містився оскаржуваний пункт 2. Наголошує, що коштів в іноземній валюті ОСОБА_2 від ОСОБА_1 не отримуваала, також в пункті 1 Договору позики зазначено лише еквівалент гривневої позики в іноземній валюті, але це не означає, що ОСОБА_2 отримала 10000.00 дол. США. В Договорі позики сторони зазначили лише еквівалент гривневої позики, але це не означає, що ОСОБА_2 отримала готівкою 10 000,00 дол. США. При укладенні Договору про зміну до Договору позики грошей у ОСОБА_2 не було внутрішнього бажання на її підписання, так як 26 вересня 2019 р. вона свідомо уклала Договір позики грошей у гривні та не мала бажання отримувати позику у доларах США.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Загорулько Є.О. просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи первісні позовні вимоги та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено свої позовні вимоги, а відповідачкою не надано жодного доказу, який би підтверджував факти укладення Договору під впливом тяжких життєвих обставин, під тиском чи погрозами, внесення до Договору додаткових умов, на які позичальник не погоджувалась та не була з ними ознайомлена. Тому стягненню підлягає борг в сумі 10000 доларів США та 3% річних.

Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Як убачається з матеріалів справи, що 26.09.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений Договір позики грошей.

За умовами договору, в п. 1. ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняла у власність суму у розмірі 250000 гривень. Вказана сума еквівалентна 10000 доларів США згідно з курсом НБУ на день укладення договору. Підписання цього договору є підтвердженням факту отримання зазначеної грошової суми позичальником.

п. 2. За згодою сторін зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві в доларах США, а саме 10000 доларів США, готівкою в строк до 26.03.2021.

п. 5. В разі, коли позичальник не поверне позичені гроші у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість в примусовому порядку.

п. 6. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей готівкою або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

п. 7. Ми, сторони, свідчимо, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються позики. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення (а.с. 8).

Відповідно до договору про зміну до договору позики грошей, укладеного 18.05.2021, сторони дійшли згоди внести до Договору такі зміни: «п. 2 Договору читати в наступній редакції: за згодою сторін зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві в доларах США, а саме 10000 доларів США, готівкою в строк до 18.11.2021».

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Водночас Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання на території України грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які укладаються та виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висновувала, що у цивільному законодавстві відсутня заборона на укладення правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги.

Такий підхід до розуміння правової природи іноземної валюти як валюти зобов`язання є усталеним і послідовним у практиці Великої Палати Верховного Суду (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16, від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17), а підстав для відступу від нього відсутні.

Отже, здійснюючи тлумачення пункту 2 договору позики від 26 вересня 2019 року з урахуванням змін, судова колегія констатує, що належним виконанням зобов`язання, яке виникло між сторонами є повернення грошових коштів в сумі 10 000 дол. США як передбачено умовами договору.

Даних про повернення боргу матеріали справи не містять.

Тому висновок суду про доведеність позовних вимог про стягнення боргу відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат судова колегія зазначає наступне.

Звертаючись із позовом, позивач просив стягнути 3% річних за період з 18.11.2022 до 22.05.2024 року відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 625, 1050 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) доповнено, серед іншого, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 18.

Зокрема, вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також, вказаним пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Оскільки позивач просить стягнути 3% річних за період з 18.11.2022 до 22.05.2024 тобто за період, на яких поширюється дія вищезазначеного закону, підстав для застосування відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу не вбачається.

На вказані вимоги закону суд першої інстанції уваги не звернув та помилково задовольнив позовні вимоги в цій частині. Тому рішення суду у зазначеній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Щодо доводів апеляційної скарги про задоволення зустрічної позовної заяви, судова колегія зазначає наступне.

ОСОБА_2 у зустрічній позовній заяві, просила визнати частково недійсним п. 2 Договору в наступній частині: «в доларах США, а саме 10000 доларів США готівкою»; визнати частково недійсним п. 1 договору про зміну до договору позики грошей від 26.09.2019 в наступній частині: в доларах США, а саме 10000 доларів США готівкою».

Наголошувала, що перебувала у тяжких життєвих обставинах, укладаючи додаткову угоду піддалась на тиск ОСОБА_1 який тиснув та погрожував позовом до суду. Тому вважає даний договір недійсним.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 3ст. 215 ЦК Україниякщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (ст. 231 ЦК України).

Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, 3 ст. 13, ч. 1 ст. 49 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Сторони користуються рівними процесуальними правами.

Відповідно до ст. 76, ч. 1, 2, 3 ст. 77, 79, 80 ЦПК України:

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При цьому, згідно з частиною шостоюстатті 81 ЦПК Українидоказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленомустаттею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказів на підтвердження вчинення правочину під тиском, погрозами або через залякування матеріали справи не містять. Підстави для визнання частково недійсним п. 2 Договору позики щодо визначення, що валюта, в якій підлягає поверненню позика, є долар США, відсутні.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині стягнення 3% річних.

В іншій частині рішення суду ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Висновки суду відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позовні вимоги задоволено частково на 95,6%, за подання позовної заяви підлягає стягненню судовий збір у сумі 3978,03 грн. Апеляційна скарга задоволена на 4,4% за подання апеляційної скарги стягненню підлягає 283,65 грн.

Керуючись положеннями ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у сумі 3694,38 грн.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст.141,367,368,374,376,381-384,389 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Вдовидченка Олексія Івановича задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 січня 2025 року в частині стягнення 3% річних скасувати, у задоволенні цих позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у сумі 3694,38 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 18.06.2025 року