Провадження № 22-ц/812/821/25 Головуючий суду першої інстанції Звягіна О.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2025 року м. Миколаїв Справа № 468/100/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Царюк Л.М.,

суддів - Базовкіна Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Звягіної О.В., в залі судового засідання в м. Баштанка, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину,

В С Т А Н О В И В:

20 січня 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину.

Позов мотивований тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Баштанського районного суду від 24 травня 2018 року.

Від спільного шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає і знаходиться на утриманні позивачки.

З відповідачем спільної згоди щодо розміру аліментів не досягнуто, витрати на утримання дитини складають понад 10 000 грн щомісячно.

Фінансовий стан позивачки наразі не дозволяє повноцінно утримувати сина самостійно.

Посилаючись на викладене ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі в розмірі 10 000 грн, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 березня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20 січня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 605 гривень 60 копійок судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що наявність у відповідача іншої дитини, не позбавляє його обов`язку сплачувати аліменти на утримання дитини, що була народжена раніше, в розмірі необхідному для забезпечення її гармонійного розвитку. Тим більше матір з часу розірвання шлюбу не вимагала стягнення аліментів та самостійно забезпечувала розвиток спільної з відповідачем дитини, що не спростовується відповідачем.

До того ж відповідач в силу свого відносно молодого віку (має 40 років), належного стану здоров`я, оскільки протилежного в справі не доведено, має можливість працювати і заробляти кошти, щоб забезпечити утримання всіх своїх дітей в достатньому для їх гармонійному розвитку рівні.

Стягуваний розмір аліментів, на переконання суду, є достатньо вищим від встановленого мінімуму, на певному рівні забезпечить гармонійний розвиток дитини, виконання відповідачем гарантованого державою батьківського обов`язку і відповідає закріпленим у частині 9 статті 7 СК України засадами справедливості, добросовісності та розумності.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення просив його змінити та стягнути з нього аліменти у розмірі 3 196 грн.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивачкою не надано належних, достовірних та достатніх доказів щодо понесення витрат за місяць на утримання дитини.

Судом першої інстанції також не було враховано мінімального та рекомендованого розміру аліментів. Відповідач на теперішній час не працює та ІНФОРМАЦІЯ_2 у нього народилась донька ОСОБА_4 .

Судом не було витребувано у позивачки доказів незапланованих витрат. Також не враховано, що відповідач постійно брав участь у забезпеченні дитини.

Відсутні підстави для стягнення з відповідача аліментів у розмірі 5 000 грн на місяць внаслідок недоведеності позивачкою розміру витрат на дитину на місяць.

Проте відповідач погоджується сплачувати аліменти у розмірі 3 196 грн щомісячно. Позивачка також зобов`язана утримувати дитину порівну з відповідачем, що у сукупності буде достатньою сумою для утримання дитини.

На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від позивачки не надходило.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що сторони певний час перебували у шлюбі, який було розірвано 24 травня 2018 року. Від спільного шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає і знаходиться на утриманні матері. З відповідачем спільної згоди щодо розміру аліментів не досягнуто.

Проживання дитини з позивачкою відповідачем не заперечується.

Відповідач офіційно не працевлаштований, має на утриманні малолітню дитину 2024 року народження.

Отже, між сторонами виникли правовідносини з утримання неповнолітньої дитини, стягнення аліментів на дитину за рішенням суду.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (частина 2 статті 181 СК України).

Згідно з частиною 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами частин 1 та 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно зі статтями 180,191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 2 статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Положення статті 182 СК України зобов`язує суд при визначені розміру аліментів враховувати:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дитини мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Відповідач оскаржує рішення суду щодо розміру стягнутих з нього аліментів, вважаючи визначений судом розмір завеликим, таким, що позбавляє його можливості організувати відповідний свій життєвий рівень, посилаючись на ті обставини, що у нього народилася це одна дитина, яку він зобов`язаний утримувати, він ніде не працює та прожитковий мінімум на одну дитину в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років законодавчо визнаний у розмірі 3 196 грн.

З урахуванням обставин справи та наданих сторонами доказів, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд частково задовольняючи позовні вимоги належним чином врахував відносини сторін, фінансові можливості батька сплачувати аліменти в розміру, що визначений судом, а також обставини щодо особи платника аліментів, а саме те, що відповідач є батьком малолітньої дитини, 2024 року народження та є працездатною особою.

Також колегія суддів вважає, що відповідач, заперечуючи визначений судом першої інстанції розмір аліментів, не надав ні суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції відповідних доказів за правилами статей 77-79 ЦПК України на підтвердження своїх доходів, за рахунок яких він організовую свою життєдіяльність, а також пов`язаних з цим, витрат та їх розмір, проте це є процесуальним обов`язком відповідача.

Водночас ОСОБА_2 в позові зазначала, що відповідач є працездатною особою та має достатній дохід для сплати аліментів у твердій грошовій сумі у визначеною нею розмірі. Між тим, ОСОБА_1 , не погоджуючись з розміром визначених йому судом аліментів, не спростував доводів позивача щодо наявності та розміру його доходів.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував при визначенні розміру аліментів дані щодо прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є неприйнятними, оскільки наведені норми права, зокрема, приписи статті 182 СК України, не зобов`язують суд при визначені розміру аліментів враховувати саме розмір прожиткового мінімуму.

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, правильно застосувавши наведенні вище положення СК України, на підставі доказів, поданих сторонами, виходячи із того, що відповідач є працездатним, не заперечує свого обов`язку щодо сплати аліментів на дитини, отримує нестабільний дохід, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач повинен сплачувати аліменти на неповнолітню дитину у розмірі 5 000 грн, що відповідає нормам закону та є достатнім для дитини відповідного віку, з урахуванням обов`язку обох батьків утримувати дитину. При цьому колегія суддів вважає, що при визначенні розміру аліментів, суд першої інстанції також врахував наявність на утриманні відповідача дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 березня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Згідно із підпунктом "в" пунктом 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

З огляду на висновок суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без задоволення, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 10 червня 2025 року.