провадження № 2-з/294/20/25
справа № 294/639/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року м.Чуднів

Чуднівський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Білери І.В., за участі секретаря судового засідання Івашкевич В.П., розглянувши матеріали Акціонерного товариства «Банк кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В:

10 червня 2025 АТ «Банк кредит Дніпро» звернувся до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру та будинок, що належать відповідачу на підставі договорів купівлі продажу. Посилаючись на те, що між банком та відповідачем було укладено кредитний договір №5193 від 03.08.2021, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти на споживчі потреби в сумі 130 899,62 під 0,001 % річних, процентна ставка за користування кредитом на прострочену заборгованість 56,0 % річних, які відповідач зобов`язувався повернути. Однак, позичальник почав порушувати умови кредиту та протягом тривалого часу ухилявся від виконання своїх обов`язків щодо погашення заборгованості навіть після реструктуризації боргу, яка була проведена шляхом укладення з банком додаткової угоди №1/26082022 від 26.08.2022 року.

Враховуючи суму боргу та тривалість порушення з боку ОСОБА_1 умов кредитування, позивачем 10.02.2025 було направлено вимогу про повернення кредиту, в якій акцентувало увагу на наявній на вказану дату заборгованості, а також несприятливих санкціях, які можуть бути застосовані банком в разі подальшого невиконання кредитних зобов`язань з боку відповідача. Однак дана вимога була проігнорована ОСОБА_1 та борг погашено не було.

Таким чином, задля захисту свого порушеного права АТ «Банк кредит Дніпро» вважає за доцільне застосувати до відповідача такий захід забезпечення позову як накладення арешту на вищезазначені квартиру (належну частку відповідачу) та будинок в межах заявленої в позові сумі, оскільки навіть при зверненні до суду з заявою про стягнення заборгованості, враховуючи поведінку відповідача та виконання кредитних зобов`язань позивач має небезпідставні побоювання, що позичальник буде і надалі ухилятись від повернення кредитних коштів, а також вчиняти дії, спрямовані на унеможливлення виконання майбутнього рішення по справі.

Відповідно до частини 1статті 149 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно ч. 2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

За змістом частини 3 статті 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Положеннями частини 1статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, в тому числі, накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;заборона вчиняти певні дії;заборона іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання, тощо.

Частина 8 статті 153 ЦПК України передбачає, що в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову.

Пункт 4постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зобов`язує суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, тільки пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача та відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Тобто, вирішуючи дане питання суд повинен враховувати інтереси всіх учасників процесу, в тому числі позивача і відповідача.

Виходячи з вказаних норм, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення позивача, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в майбутньому або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів про забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

Слід також зазначити, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивач просить накласти арешт на майно: а саме квартиру, яка належить відповідачу на праві спільної часткової власності, загальною площею 41.5 кв.м, житловою площею 21.5, та будинок загальною площею 100.1 кв.м, житловою площею 47.8.

До заяви про забезпечення позову представником заявника долучено інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, сформованої 09.05.2025, з якої вбачається, що ОСОБА_1 належать на праві спільної часткової власності однокімнатна квартира в АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу № 1038 від 20.03.2024, посвідченого приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Нельзіною І.М. та будинок в АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі продажу, ВСХ № 728542, №1-921, 25.07.2006, посвідченого Чуднівською держконторою.

Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 Конвенції коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним, як на практиці, так і за законом (Кудла проти Польщі, N 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, Міфсуд проти Франції [GC], N 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі (Дорани проти Ірландії) Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів» ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Посилання представника заявника на неможливість виконання судового рішення, у разі задоволення позову, не мають переконливого обґрунтування, ґрунтуються лише на його припущеннях, та не підтверджені належними доказами. Більше того, при розгляді вказаного клопотання суд бере до уваги предмет позову, яким не є об`єкти нерухомого майна, що є предметом розгляду цієї заяви про забезпечення позову, а також ціну позову, яка є очевидно не співмірною зі способом забезпечення позову, на якому наполягає позивач.

Отже, суд дійшов висновку, що обставин про реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду заявником не наведено, так само як і не доведено співмірності позовних вимог та забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає заяву про забезпечення позову необгрунтованою та такою, яка не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст.4,149-153,260 Цивільного процесуального кодексу України, суд-

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви Акціонерного товариства «Банк кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про забезпечення позову- відмовити.

Копію ухвали направити сторонам у справі для відома.

Ухвала набирає законної сили після її підписання та може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Апеляційна скарга подається учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Суддя Ірина БІЛЕРА