ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2025 року м. Чернівці Справа № 725/3971/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар: Сарган Ю.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради,

при розгляді справи за апеляційними скаргами ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 березня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Піхало Н.В., дата складання повного тексту рішення не зазначена,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила: зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок здійснити знесення самочинного будівництва, а саме будинків, які розміщені на земельних ділянках з кадастровими номерами: :33:002:1033 за адресою АДРЕСА_1 , :33:002:1032 за адресою АДРЕСА_1 , :33:002:1031 за адресою АДРЕСА_1 , які мають відстань менше 1 метра від найбільш виступної конструкції стіни, відстань менше 4 метрів від капітальної стіни до межі земельної ділянки з кадастровим номером :33:002:0086 та відстань менше 8 метрів до житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 .

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка з розташованим на ній житловим будинком за адресою АДРЕСА_2 .

Вказує, що станом на 2015 рік по сусідству була розташована земельна ділянка відповідачки за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,100 га, на якій замість одного будинку така здійснила будівництво п`яти однотипних житлових будинків, всупереч будівельного паспорта, виданого їй 17 липня 2014 Провадження №22-ц/822/428, 549/25

року Управлінням містобудування та архітектури департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради. При цьому, як в будівельному паспорті, так й в повідомленні про початок будівельних робіт від 21 липня 2014 року відповідачка вказала, що вона є власником земельної ділянки на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку № 17.10.2001 ІІ-ЧВ № 002764.

В подальшому, відповідно до технічної документації із землеустрою, розробленої у 2015 році щодо поділу земельної ділянки ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 здійснила поділ земельної ділянки на чотири окремі земельні ділянки з подальшою їх реєстрацією, які згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно мають такі дані: ділянка кадастровий номер :33:002:1033, площа 0,0302 га, розташована за адресою АДРЕСА_1 ; ділянка кадастровий номер :33:002:1032, площа 0,0222 га, за адресою АДРЕСА_1 ; ділянка кадастровий номер :33:002:1031, площею 0,0267 га, АДРЕСА_1 та земельна ділянка кадастровий номер :33:002:1030, площею 0,0209 га, за адресою АДРЕСА_1 .

Звертала увагу, що в листопаді 2015 року звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про захист права власності шляхом приведення будівництва у відповідність та знесення самочинного будівництва й, відповідно, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року та постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року, в задоволенні її позову відмовлено, оскільки її позов про знесення самочинного будівництва є передчасним та усунути відповідні порушення будівельних норм можна шляхом корегування проекту даху, влаштування відповідних інженерно-технічних заходів.

Наголошує, що рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29 березня 2018 року у справі №725/5051/17, яке залишене без змін постановою апеляційного та касаційного судів, зобов`язано ОСОБА_2 привести об`єкт - будівництво індивідуального житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 у відповідність до будівельного паспорта від 17 липня 2014 року №486/14, який видано Управлінням містобудування та архітектури департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради, в частині відстані від будинку, який передбачений в будівельному паспорті, до межі земельної ділянки по АДРЕСА_2 таким чином, щоб мінімально допустима відстань від об`єкту до межі земельної ділянки становила не менше 1 метра від найбільш виступної конструкції стіни; привести об`єкт у відповідність до будівельного паспорта в частині відстані від капітальної стіни будинку, який передбачений в будівельному паспорті, до межі земельної ділянки позивачки таким чином, щоб мінімально допустима відстань від капітальної стіни будинку до межі земельної ділянки становила 4 метра; привести самочинне будівництво двох індивідуальних житлових будинків за адресою АДРЕСА_1 , які не передбачені в будівельному паспорті та які мають розташування конструкції покрівель в горизонтальній площині на рівні межі з суміжною земельною ділянкою у відповідність ДБН 360-92**«Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» таким чином, щоб мінімальна відстань до межі ділянки позивача від найбільш виступної конструкції стіни будинків ОСОБА_2 становила не менше 8 метрів; привести самочинне будівництво у відповідність до ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» шляхом влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель ОСОБА_2 на територію суміжної ділянки ОСОБА_1 ; привести самочинне будівництво у відповідність до ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» шляхом розташування і орієнтації таких будинків з урахуванням забезпечення нормативної тривалості інсоляції та норм освітленості в сусідньому житловому будинку позивачки відповідачкою ОСОБА_2 не виконано.

Зазначала, що доказами невиконання відповідачем вищевказаного рішення суду є постанови державного виконавця у ВП №58053694, у тому числі, про накладення штрафу за невиконання рішення суду та акти державного виконавця, винесені протягом 2019 року, лист Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької області від 9 липня 2021 року №18-01/9-207, де вказано, що виїздом за місцем розташування об`єкта будівництва посадовими особами Інспекції встановлено, що будь-які будівельні роботи на об`єкті не проводяться, при цьому, його стан, з часу виявлення факту самочинного будівництва у 2015 році не змінився. Крім того, листом Інспекції від 7 березня 2018 року повідомлено, що наказом від 2 березня 2018 року №9/1-18 СП скасовано повідомлення ОСОБА_2 про початок виконання будівельних робіт на будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 ».

Вважала, що відповідач умисно не виконує рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29 березня 2018 року шляхом бездіяльності, що полягає у незастосуванні передбачених законодавством і судовим актом заходів, необхідних для його виконання, й відповідно порушує права позивача на мирне володіння своїм майном. При цьому, факт порушення прав ОСОБА_1 проведеним відповідачкою самочинним будівництвом підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи №439 від 19 травня 2016 року, на який посилалися суди у справах №725/5051/17 та №725/6305/15-ц, і якою встановлено, що будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 проведено з відхиленням від проектних рішень та з порушенням норм ДБН.

З урахуванням наведеного та посиланням на норми права, що регулюють спірні правовідносини, й тривале невиконання рішення суду просила позов задовольнити. Стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду представником позивача оскаржено його в апеляційному порядку.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги наводить обставини, викладені в позовній заяві, та зазначає, що ОСОБА_2 умисно не виконує рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29.03.2018 року у справі №725/5051/17 шляхом бездіяльності, яка полягає у передбачених законодавством та судовим актом заходів, необхідних для його виконання.

Наголошує, що головними ідентифікуючими ознаками позначення об`єктів самочинного будівництва, про знесення якого ставить питання позивачка, є не прив`язка кожного із будинків до конкретної земельної ділянки, адже така може бути поділена, змінена, що і було зроблено відповідачем, а є конфігурація і розташування таких об`єктів по відношенню до будинковолодіння позивача, які визначені рішеннями суду та експертизи.

Звертає також увагу на те, що попередніми рішеннями судів, які набрали законної сили, встановлені обставини, які є преюдицією, чим спростовується висновок суду про те, що він позбавлений можливості встановити, який саме із 5 будинків збудовано з порушенням будівельних норм та правил, та те, що у висновку експертизи й рішенні у справі №725/5051/17 встановлені лише загальні висновки щодо невідповідності самочинного будівництва будинків будівельним нормам та правилам, без зазначення конкретних об`єктів нерухомого майна, будівництво якого здійснено з порушенням.

З посиланням на норми права, які регулюють спірні правовідносини, та вказуючи на те, що ОСОБА_5 використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування на самочинне будівництво відповідача та притягнення такої до відповідальності, які виявилися безрезультатними, і враховуючи невиконання рішення суду існують всі підстави для задоволення про зобов`язання знести самовільне будівництво.

В свою чергу, сторона відповідача також подала апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просить змінити мотивувальну частину рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 березня 2025 року, а саме вважає, що існують підстави для закриття провадження у справі з підстав п.3 ч.1. ст.255 ЦПК України.

Звертає увагу на те, що доводи позивача та надані нею письмові докази були предметом розгляду у справі №725/6305/15-ц, тобто у цьому випадку є спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Вказує про те, що у позивача відсутнє право вимоги про визнання будівництва самочинним та його знесення, оскільки матеріали справи не містять жодних приписів компетентних органів щодо відповідача з приводу будинків, розміщених на земельних ділянках не було винесено, не надавався відповідачу строк на добровільне виконання будь-яких вимог, які передбачені були б у приписі, а позивачем жодним доказом не підтверджено, що її права, як особи яка фактично проживає за межами України, порушено саме відповідачем, що вказує на необґрунтованість і безпідставність позовних вимог.

Стверджує, що самочинне будівництво відсутнє, оскільки таке є законним, що підтверджується дозвільними документами (будівельним паспортом), що виключає задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу сторони позивача сторона відповідача просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 березня 2025 року відмовити у повному обсязі з підстав необгрунтованості.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , - представник позивача вказує, що доводи такої є безпідставними, спростовуються матеріалами справи, просить залишити її без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до наступних висновків.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо прив`язки кожного із будинків до конкретної земельної ділянки, й відповідно, встановити, який саме із п`яти будинків збудовано з порушенням будівельних норм та правил, про що було заначено в рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29 березня 2018 року, а також встановлено відповідним висновком експерта, проведеним в ході розгляду вищевказаної справи, та на якій саме земельній ділянці він розміщений, суд позбавлений можливості.

Також суд вказав, що вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, суди в кожному випадку з`ясовують, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію, яка частина будівлі підлягає знесенню. За необхідності з`ясування питань, що виникають при розгляді справи і потребують спеціальних знань, суд має право призначити експертизу. Не встановлення вказаних обставин унеможливлює виконання такого рішення.

Для з`ясування вказаних обставин справи необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити такі обставини неможливо.

Проте, зважаючи на характер спірних правовідносин сторін та предмет доказування й, відповідно, існування необхідності з`ясування питань, які виникають при розгляді справи і потребують спеціальних знань, в справі можливо було призначити експертизу, однак під час розгляду справи такого клопотання жодна із сторін, у тому числі й позивачка, не заявляла.

Таким чином, позивачем не надано суду доказів встановлення ідентифікуючих ознак щодо кожної з трьох земельних ділянок та ідентифікуючих ознак щодо розташованого на них будівництва, розмірів самовільно збудованих об`єктів, їх кількості та прив`язки розміщення кожного з будинків до конкретної земельної ділянки із відповідним кадастровим номером, у тому числі й доказів щодо кожного індивідуально визначеного та самочинно збудованого будинку, зокрема в частині їх невідповідності будівельним нормам та правилам, а відтак, й доказів порушення прав позивачки, а відсутність таких обов`язкових даних унеможливить подальше виконання рішення суду.

Проте, апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону як такий, що ухвалено при неповно з`ясованих обставинах, які мають значення для справи, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, кадастровий номер :33:002:0086, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 разом із житловим будинку (т.1 а.с.153-154).

ОСОБА_2 станом на 2015 рік була власником земельної ділянки з кадастровим номером :33:002:1009, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га (т.1 а.с.25).

У 2019 році відбувся поділ земельної ділянки з кадастровим номером :33:002:1009, площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 , що підтверджується технічною документацією із землеустрою, на чотири окремі земельні ділянки з подальшою їх реєстрацією, які згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно мають такі дані: ділянка кадастровий номер :33:002:1033, площа 0,0302 га, по АДРЕСА_1 ; ділянка кадастровий номер :33:002:1032, площа 0,0222 га, по АДРЕСА_1 ; ділянка кадастровий номер :33:002:1031, площею 0,0267 га, АДРЕСА_1 та земельна ділянка кадастровий номер :33:002:1030, площею 0,0209 га, по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.30-32).

Відповідач на належній їй земельній ділянці станом на 2015 рік здійснила будівництво (17 липня 2014 року одержано будівельний паспорт, відповідно до якого гранично допустима висота будівлі - 11 м, відстані від об`єкта, який проектується до меж червоних ліній регулювання забудови повинні становити не менше 3 м, мінімально допустима відстань від об`єкта, який проектується до меж земельної ділянки - не менше 1 м від найбільш виступної конструкції стіни до меж земельної ділянки; мінімально допустимі відстані від об`єкта, який проектується до існуючих будинків і споруд - 8 м (т.1 а.с.6-9).

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29.03.2018 року, яке залишене без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, встановлено, що з листа Державної архітектурно-будівельної інспекції від 19 липня 2016 року №40-211-(90-9)/7026 убачається, що 09 грудня 2015 року посадовими особами управління складено протокол про адміністративне правопорушення та припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, який не був виконаний відповідачкою.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 19 травня 2016 року №439, обстеженням будинковолодіння АДРЕСА_1 та проектної документації на будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 . Порумбеску в АДРЕСА_3 встановлено наступне: будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 . Порумбеску в АДРЕСА_3 проведене з відхиленням від проектних рішень. Згідно проекту відстань від капітальної стіни будинку до межі з будинковолодінням вул. Ч. Порумбеску в АДРЕСА_2 має становити 4 м, відступ від червоної лінії забудови має складати 3 м. Фактично відстань від капітальної стіни будинку до межі з будинковолодінням АДРЕСА_2 складає 0,6 м 0,75 м. Відступ від червоної лінії забудови відсутній. На земельній ділянці по АДРЕСА_1 . Порумбеску в АДРЕСА_3 ведеться будівництво ще чотирьох будинків, які не передбачені проектом. Конструкції покрівель двох будинків в горизонтальній площині розташовані на рівні межі з сусіднім будинковолоднінням.

Згідно з пунктом 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому, повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

Відповідно до пункту 2.17 ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення» дахи слід проектувати з організованим водостоком згідно з ДБН В 2.6-14. У разі організації зовнішнього водостоку повинні бути передбачені заходи, які виключають утворення і падіння полою.

При обстеженні виявлено, що відстань від будинку на території ділянки № НОМЕР_1 (з віконними прорізами), що розташований навпроти будинку АДРЕСА_2 (з віконними прорізами), становить 2,5 м. Згідно ДБН 360-92** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень (додаток 3.1 «Протипожежні вимоги») відстані між будинками мають бути: між будинками III ступенів вогнестійкості - 8 м; між будинками І, II та III ступенів вогнестійкості - 8 м; між будинками І, II та І, II ступенів вогнестійкості - 6 м.

Будівництво, яке здійснюється по вул. Ч. Порумбеску в АДРЕСА_3 , порушує права ОСОБА_1 як суміжного власника земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Порумбеску в АДРЕСА_2 , наступним чином:

розташування будівель будинковолодіння АДРЕСА_3 на відстані 0,6 м 0,75 м від межі з дахом в бік будинковолодіння АДРЕСА_2 сприяє стіканню атмосферних опадів з покрівлі на територію ділянки будинковолодіння АДРЕСА_2 . В холодні пори року відбувається падіння снігу з даху на територію ділянки будинковолодіння АДРЕСА_2 ;

щільність забудови на ділянці АДРЕСА_3 сприяє затіненню ділянки АДРЕСА_2 та з врахуванням стікання дощових опадів на земельну ділянку АДРЕСА_2 сприяє зволоженості земельної ділянки та погіршує умови господарювання на зазначеній земельній ділянці;

наявність віконних прорізів в будинках, що виходять у бік суміжної ділянки № НОМЕР_2 порушує приватний характер життєдіяльності мешканців будинковолодіння АДРЕСА_2 .

Таким чином, будівництво усіх п`яти житлових будинків по АДРЕСА_1 відноситься до самочинного.

Вказаним рішенням:

зобов`язано ОСОБА_2 привести будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 у відповідність до будівельного паспорта від 17 липня 2014 року №486/14, виданого Управлінням містобудування та архітектури департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради щодо дотримання відстані від будинку, який передбачений в будівельному паспорті, до межі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , таким чином, щоб мінімально допустима відстань від об`єкта до межі земельної ділянки становила не менше 1 м від найбільш відступної конструкції стіни;

зобов`язано ОСОБА_2 привести будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у відповідність до будівельного паспорта від 17 липня 2014 року №486/14, виданого Управлінням містобудування та архітектури департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради в частині дотримання відстані від капітальної стіни будинку, який передбачений в будівельному паспорті, до межі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , таким чином, щоб мінімально допустима відстань від капітальної стіни будинку до межі земельної ділянки становила не менше 4 м;

зобов`язано ОСОБА_2 привести самочинне будівництво двох індивідуальних житлових будинків за адресою: АДРЕСА_1 , які не передбачені будівельним паспортом, що мають розташування конструкції покрівель в горизонтальній площині на рівні межі з суміжною земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до вимог ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» щодо дотримання протипожежного розриву між самочинними будинками і будинком ОСОБА_1 , який розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , таким чином, щоб мінімальна допустима відстань між кожним будинком ОСОБА_1 та ОСОБА_2 становила 8 м;

зобов`язано ОСОБА_2 привести самочинне будівництво двох індивідуальних житлових будинків за адресою: АДРЕСА_1 , які не передбачені будівельним паспортом, що мають розташування конструкції покрівель в горизонтальній площині на рівні межі з суміжною земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 , у відповідності до ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» таким чином, щоб мінімальна відстань до межі ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , від найбільшої виступної конструкції стіни будинків ОСОБА_2 становила не менше 1 м;

зобов`язано ОСОБА_2 привести самочинне будівництво двох індивідуальних житлових будинків за адресою: АДРЕСА_1 , які не передбачені будівельним паспортом, що мають розташування конструкції покрівель в горизонтальній площині на рівні межі з суміжною земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 , у відповідності до ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» шляхом влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель ОСОБА_2 на територію суміжної ділянки ОСОБА_1 ;

зобов`язано ОСОБА_2 привести самочинне будівництво двох індивідуальних житлових будинків за адресою: АДРЕСА_1 , які не передбачені будівельним паспортом, що мають розташування конструкції покрівель в горизонтальній площині на рівні межі з суміжною земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 , у відповідності до ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» шляхом розташування і орієнтації таких будинків з урахуванням забезпечення нормативної тривалості інсоляції та норм освітленості в сусідньому житловому будинку ОСОБА_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.44-75).

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28.11.2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , теті особи: Департамент містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради, Управління ДАБІ у Чернівецькій області, про захист права власності шляхом приведення у відповідність будівництва, знесення самочинного будівництва відмовлено. Зазначене рішення залишене без змін постановами Чернівецького апеляційного суду від 26.02.2019 року та Верховного суду від 22.05.2019 року (т.1 а.с.33-43).

Постановою державного виконавця другого ВДВС м. Чернівці від 11.01.2019 року відкрито виконавче провадження №58053694 на підставі виконавчого листа №725/5051/17, виданого Першотравневим районним судом м. Чернівці 19.10.2018 року. Боржнику ОСОБА_2 необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів (т.1 а.с.77-82).

08.02.2019 року державним виконавцем складено акт, в якому зазначено, що за виходом державного виконавця за адресою АДРЕСА_1 встановлено, що боржником рішення суду не виконано в 10 денний термін наданий боржнику для виконання рішення в добровільному порядку (т.1 а.с.83).

11.02.2019 року постановою державного виконавця у ВП №58053694 за невиконання рішення суду накладено штраф на боржника ОСОБА_2 . Зобов`язано останню виконати рішення протягом 10 днів та попереджено про кримінальну відповідальність (т.1 а.с.84-87).

05.03.2019 року державним виконавцем складено акт, в якому зазначено, що за виходом державного виконавця за адресою АДРЕСА_1 встановлено, що боржником рішення суду не виконано в 10 денний термін наданий боржнику для виконання рішення відповідно до постанови від 11.02.2019 року (т.1 а.с.88).

06.03.2019 року постановою державного виконавця у ВП №58053694 за невиконання рішення суду накладено штраф на боржника ОСОБА_2 за невиконання рішення суду у справі №725/5051/17 у десятиденний термін (т.1 а.с.89-91).

03.05.2019 року державним виконавцем складено акт,, в якому зазначено, що рішення суду у спосіб і порядок, визначений виконавчим листом, виконати без участі боржника не можливо, оскільки усунення перешкод зазначених у виконавчому документі потягне за собою руйнування всієї конструкції будови (т.1 а.с.92).

03.05.2019 року державним виконавцем Борчук Ю.Ю. направлено повідомлення №11717/4 до Чернівецького ВП ГУНП про вчинення боржником кримінального правопорушення, в якому просив внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст.382 КК України ОСОБА_2 (т.1 а.с.93-96).

06.05.2019 року державним виконавцем винесено постанову у ВП №58053694 про закінчення виконавчого провадження та вказано, що рішення суду у спосіб і порядок, визначений виконавчим листом, виконати без участі боржника не можливо, оскільки усунення перешкод, зазначених у виконавчому документі, потягне за собою руйнування всієї конструкції будови (т.1 а.с.97-100).

04.11.2021 року державним виконавцем направлено повідомлення ОСОБА_1 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання (т.1 а.с.101-102).

Листом від 09.07.2021 року №18-01/9-207 Інспекція ДАБК повідомило, що у 2019 році відбувся поділ земельної ділянки з кадастровим номером :33:002:1009 площею 0,1000 на АДРЕСА_1 , в результаті поділу утворились:

земельна ділянка з кадастровим номером :33:002:1030 загальною площею 0,0209 га на АДРЕСА_1 ;

земельна ділянка з кадастровим номером :33:002:1031 загальною площею 0,0267 га на АДРЕСА_1 ;

земельна ділянка з кадастровим номером :33:002:1032 загальною площею 0,0222 га на АДРЕСА_1 ;

земельна ділянка з кадастровим номером :33:002:1033 загальною площею 0,0302 га на АДРЕСА_1 .

На забудову земельної ділянки з кадастровим номером :33:002:1033 загальною площею 0,0302 га на АДРЕСА_1 управлінням містобудування та архітектури департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької місткої ради 11.10.2019 року видано будівельний паспорт №2248/19 на будівництво індивідуального житлового будинку.

Відповідно до даних Реєстру будівельної діяльності за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт на об`єкті «Будівництво індивідуального житлового будинку» за №ЧВ86, замовник ОСОБА_2 .

Виїздом на місце розташування вказаного об`єкта будівництва посадовими особами Інспекції встановлено, що будь-які будівельні роботи на об`єкті не проводяться, при цьому його стан з часу виявлення факту самочинного будівництва у 2015 році не змінився, що свідчить про те, що після отримання будівельного паспорта та оформлення права на виконання будівельних робіт на земельній ділянці на АДРЕСА_1 . Порумбеску, 13-В будівельні роботи не проводились та не проводяться.

В свою чергу, візуальним оглядом також встановлено, що на АДРЕСА_1 . Порумбеску, 13-В будівельні роботи не проводяться, і земельна ділянка з кадастровим номером :33:002:1033 загальною площею 0,0302 га вільна від забудови.

Також вказано, що стосовно житлових будинків, які розміщені на земельних ділянках з кадастровим номером :33:002:1031 загальною площею 0,0267 га на АДРЕСА_1 та з кадастровим номером :33:002:1032 загальною площею 0,0222 га на вул. Ч. Порумбеску, 13-Б наявне судове рішення, яке набрало законної сили, при цьому факт самочинного будівництва встановлений під час судового розгляду, у Інспекції відсутні підставі для здійснення заходів державного архітектурно-будівельного контролю щодо забудови земельних ділянок з кадастровими номерами :33:002:1030, :33:002:1031, :33:002:1032, :33:002:1033 (т.1 а.с.103-105).

В матеріалах справи також міститься висновок №439 судової будівельно-технічної експертизи від 19.05.2016 року (т.1 а.с.143-151).

08 серпня 2017 року Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради повторно винесла відповідачці припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, а також склала протокол про вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого частино другою статті 188-42 КУпАП.

Постановою Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради від 22 серпня 2017 року визнано ОСОБА_2 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 188-42 КУпАП (т.1 а.с.127-137).

Щодо розгляду справи по суті спору.

У Рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

У Рішенні від 27 вересня 2010 року по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно із частиною третьою статті 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

В силу частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У відповідності до частин першої, другої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Згідно із частиною сьомою статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

У п.4 постанови «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30 березня 2012 року Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз`яснив, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві.

Відповідно до п.24 Постанови знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (в тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Якщо технічна можливість перебудови об`єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна.

Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову.

Щодо наявності рішень, які набрали законної сили, та доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , з приводу закриття провадження у цій справі.

Загальноприйнято вважати, що преюдиційність (лат. praejudicialis - те, що стосується попереднього судового рішення це можливість прийняття судом як беззаперечними обставин (юридичних фактів), що були встановленні іншим судом в іншій справі та містяться у мотивувальній частині рішення, яке набрало законної сили. У такій попередній справі повинні брати участь ті ж самі сторони або їх правонаступники.

Недотримання хоча б однієї умови робить неможливим для суду застосування преюдиції, що особливо важливо, коли у справі беруть участь нові сторони.

Преюдиційність безпосередньо пов`язана з презумпцією істинності судового рішення, конституційною нормою про обов`язковість судового рішення (частина друга статті 129 Основного закону України), а також такими складовими верховенства права як принцип правової визначеності, легітимних очікувань, процесуальної економії, а також заборони зловживати процесуальними правами.

У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №73990/01, №7364/02, №15185/02 і №11117/05) констатовано: … право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання… (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець закінчене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.

Преюдиційність відрізняється від поняття передсудність, яке означає можливість ініціювати особою вирішення спору в суді лише після отримання судового рішення в іншій, напряму пов`язаній справі, якщо того вимагає процесуальний закон.

Преюдиційність також відрізняється від обов`язковості правових висновків (позицій) Верховного Суду, які мають прецедентних характер та стосуються тлумачення законодавства, що здійснює Суд під час касаційного перегляду справи (відповідно до частин п`ятої та шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права).

На відміну від прецедентного характеру правових висновків (позицій) Верховного Суду, преюдиція зберігатися як при зміні законодавства, так і зміні судової практики.

Преюдиціальність дає певний привілей стороні у справі не доказувати знову вже встановлені судом обставини (юридичні факти).

За приписами ч.4 та ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

В силу п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Дійсно, як вже встановлено матеріалами справи, ОСОБА_1 попередньо зверталася до суду із позовом до ОСОБА_2 щодо захисту права власності шляхом приведення у відповідність будівництва та знесення самочинного будівництва (справа №725/6305/15-ц), і рішенням такого було відмовлено в задоволенні такого.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що знесення самочинного будівництва та будівництва, здійсненого з істотним відхиленням від проекту, є крайньою мірою і допустиме за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 29 березня 2018 року, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_1 про приведення спірного будівництва у відповідність до будівельного паспорта та у відповідність до ДБН 360-92**. Отже, приведення перебудови до норм ДБН є можливим. Крім цього, позивач не надала доказів, що відповідач відмовляється від здійснення такої перебудови.

На відміну від обставин судового захисту порушених прав ОСОБА_1 у судових провадженнях (справи №725/5051/17 та №725/6305/15-ц), у цій справі обставинами, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо зобов`язання знесення самочинного будівництва, є невиконання відповідачем судового рішення від 29.03.2018 року у справі №725/5051/17, яким ОСОБА_2 було зобов`язано привести будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 у відповідність до будівельного паспорта від 17 липня 2014 року №486/14 та привести самочинне будівництво двох індивідуальних житлових будинків за адресою: АДРЕСА_1 , які не передбачені будівельним паспортом, у відповідності до ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», земельна ділянка під якими в подальшому у 2019 році була поділена на 4 окремі ділянки.

Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 56), від 01 жовтня 2019 року у справі № 922/2723/17 (пункт 7.36), від 01 вересня 2020 року у справі № 233/3676/19 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 200)).

Діяльність суду під час здійснення судочинства у цивільних справах відбувається у чіткій послідовності, визначеній нормами ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої, частин другої та третьої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Відповідно до наведеної норми права позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

За змістом норм ЦПК України предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим, не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №320/9224/17 зазначено, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 255ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2024 року у справі №554/527/23 зроблено висновок, що суд закриває провадження у справі, якщо в позовах одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного з цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №640/9380/19, від 15 листопада 2021 року у справі №428/9280/20, від 21 грудня 2021 року у справі №295/983/21, від 19 січня 2022 року у справі №766/4505/20.

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядалися судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

За наведеного, відсутні підстави для закриття провадження у справі з підстав заявлених стороною відповідача, оскільки оскаржене рішення суду у спорі між цими ж сторонами ухвалено з інших підстав.

З приводу доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , з приводу неналежного позивача, порушення права позивача, відсутності самочинного будівництва то колегія суддів вказує наступне.

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України. Позов може бути пред`явлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов`язання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення (див. постанову Верховного Суду від 15 травня 2024 року у справі №459/2076/21).

У постанові Верховного Суду від 18 червня 2024 року у справі №204/8412/23 зазначено, що з урахуванням змісту статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в поєднанні з приписами статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за вимогами про знесення самочинного будівництва можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування, а також інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Як вже зазначалося в матеріалах справи наявні висновок судової будівельно-технічної експертизи, письмові докази (приписи, протоколи про адміністративне правопорушення) та рішення судів у справах №725/6305/15-ц та №725/5051/17, які набрали законної сили та ними встановлено: наявність самочинного будівництва, відсутність дозвільних документів на будівництво саме групи житлових будинків, порушення права суміжного землекористувача ОСОБА_1 , яке надає, в свою чергу, останній право на звернення до суду за його захистом, а тому доводи сторони відповідача є безпідставними та неспроможними.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 , зокрема аналіз письмових документів щодо відсутності п`яти будинків на спірних земельних ділянках та наявності нових дозвільних документів (будівельного паспорта), отриманих після набрання чинності рішення від 29 березня 2018 року у справі 725/5051/17, не заслуговують на увагу, оскільки не залучалися судом з дотриманням процесуального закону та оцінка таким судом першої інстанції не надавалась.

З приводу доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції вказує наступне.

Як вже зазначалося вище, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).

Обставинами справи встановлено, що у 2019 році відбувся поділ земельної ділянки з кадастровим номером :33:002:1009, площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 , що підтверджується технічною документацією із землеустрою, на чотири окремі земельні ділянки з подальшою їх реєстрацією, які згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно мають такі дані: ділянка кадастровий номер :33:002:1033, площа 0,0302 га, по АДРЕСА_1 ; ділянка кадастровий номер :33:002:1032, площа 0,0222 га, по АДРЕСА_1 ; ділянка кадастровий номер :33:002:1031, площею 0,0267 га, АДРЕСА_1 та земельна ділянка кадастровий номер :33:002:1030, площею 0,0209 га, по АДРЕСА_1 .

Зі змісту обов`язків Інспекції ДАБК, крім іншого, така здійснює державний архітектурно-будівельний контроль за дотриманням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об`єктів містобудування, проектної документації щодо об`єктів, розташованих у межах м. Чернівців.

Згідно листа Інспекції ДАБК від 09.07.2021 року, крім іншого, візуальним оглядом також встановлено, що на вул. Ч. Порумбеску, 13-В будівельні роботи не проводяться, і земельна ділянка з кадастровим номером :33:002:1033 загальною площею 0,0302 га вільна від забудови.

Оскільки така обставина встановлена уповноваженим органом, а інших доказів, які б спростовували наведене матеріали справи не містять, це вказує на недоведеність вимоги позивача стосовно знесення самочинного будівництва на земельній ділянці з кадастровим номером :33:002:1033 загальною площею 0,0302 га, оскільки будівництво на такій не виявлене.

Стосовно решти вимог апеляційний суд вказує таке.

У постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі №822/2149/18 та від 10 квітня 2020 року у справі №344/4319/16-а зроблено висновки про те, що порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва. За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі істотного відхилення від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, та істотного порушення будівельних норм і правил. У цих випадках з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутися відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідками розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва.

Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проєкту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.

Під час вирішення питання про те, чи є відхилення від проєкту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №725/5630/15-ц, а також у постанові Верховного Суду від 17 січня 2022 року у справі №442/4338/17.

При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року № 466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини тощо.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Європейській суд з прав людини у рішенні від 21 квітня 2016 року у справі «Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria», скарга № 46577/15, роз`яснив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Законність знесення самочинного будівництва має бути оцінена на предмет пропорційності такого втручання.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач просила зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок здійснити знесення самочинного будівництва, а саме будинків, які розміщені на земельних ділянках з кадастровими номерами: :33:002:1033 за адресою АДРЕСА_1 , :33:002:1032 за адресою АДРЕСА_1 , :33:002:1031 за адресою АДРЕСА_1 , які мають відстань менше 1 метра від найбільш виступної конструкції стіни, відстань менше 4 метрів від капітальної стіни до межі земельної ділянки з кадастровим номером :33:002:0086 та відстань менше 8 метрів до житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 .

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо прив`язки кожного із будинків до конкретної земельної ділянки й, відповідно, встановити який саме із п`яти будинків збудовано з порушенням будівельних норм та правил, про що було заначено в рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29 березня 2018 року, а також встановлено відповідним висновком експерта, проведеним в ході розгляду вищевказаної справи та на якій саме земельній ділянці він розміщений, суд позбавлений можливості.

Слід зазначити, що за змістом частини сьомої статті 376 ЦК України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі істотного відхилення від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, та істотного порушення будівельних норм і правил.

У спорах між цими особами вже було встановлено, що будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 . Порумбеску в АДРЕСА_3 проведене з відхиленням від проектних рішень. Згідно проекту відстань від капітальної стіни будинку до межі з будинковолодінням вул. Ч. Порумбеску в АДРЕСА_2 має становити 4 м, відступ від червоної лінії забудови має складати 3 м. Фактично відстань від капітальної стіни будинку до межі з будинковолодінням АДРЕСА_2 складає 0,6 м 0,75 м. Відступ від червоної лінії забудови відсутній. На земельній ділянці по АДРЕСА_1 . Порумбеску в АДРЕСА_3 ведеться будівництво ще чотирьох будинків, які не передбачені проектом. Конструкції покрівель двох будинків в горизонтальній площині розташовані на рівні межі з сусіднім будинковолоднінням.

Згідно з пунктом 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

Відповідно до пункту 2.17 ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», дахи слід проектувати з організованим водостоком згідно з ДБН В 2.6-14. У разі організації зовнішнього водостоку повинні бути передбачені заходи, які виключають утворення і падіння полою.

При обстеженні виявлено, що відстань від будинку на території ділянки № НОМЕР_1 (з віконними прорізами), що розташований навпроти будинку АДРЕСА_2 (з віконними прорізами) становить 2,5 м. Згідно ДБН 360-92** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень (додаток 3.1 «Протипожежні вимоги») відстані між будинками мають бути: між будинками III ступенів вогнестійкості - 8 м; між будинками І, II та III ступенів вогнестійкості - 8 м; між будинками І, II та І, II ступенів вогнестійкості - 6 м.

Будівництво, яке здійснюється по вул. Ч. Порумбеску в АДРЕСА_3 порушує права ОСОБА_1 , як суміжного власника земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Порумбеску в АДРЕСА_2 , наступним чином:

розташування будівель будинковолодіння АДРЕСА_3 на відстані 0,6 м 0,75 м від межі з дахом в бік будинковолодіння АДРЕСА_2 сприяє стіканню атмосферних опадів з покрівлі на територію ділянки будинковолодіння АДРЕСА_2 . В холодні пори року відбувається падіння снігу з даху на територію ділянки будинковолодіння АДРЕСА_2 ;

щільність забудови на ділянці АДРЕСА_3 сприяє затіненню ділянки АДРЕСА_2 та з врахуванням стікання дощових опадів на земельну ділянку АДРЕСА_2 сприяє зволоженості земельної ділянки та погіршує умови господарювання на зазначеній земельній ділянці;

наявність віконних прорізів в будинках, що виходять у бік суміжної ділянки № НОМЕР_2 порушує приватний характер життєдіяльності мешканців будинковолодіння АДРЕСА_2 .

Таким чином, будівництво усіх п`яти житлових будинків по АДРЕСА_1 відноситься до самочинного.

У свою чергу, відповідач заперечуючи проти позову, дотримуючись принципу добросовісності, знаючи про невиконане нею судового рішення щодо зобов`язання про приведення спірного будівництва у відповідність до будівельного паспорта та у відповідність до ДБН 360-92**, сумлінно виконуючи свої процесуальні обов`язки, спрямовані на заперечення щодо знесення спірних об`єктів у повному обсязі, не була позбавлена можливості довести суду наяложеними й допустимими доказами щодо можливості часткового знесення самочинного будівництва для приведення до норм ДБН та добросусідства.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Постанова ВС від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17. На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами (див. Постанову ВС від 18 жовтня 2021 року у справі №299/3611/19).

Крім того, колегія суддів зауважує, що справа перебуває на розгляді суду майже два років і відповідач не була позбавлена можливості усунути порушення, допущені при будівництві будинку, ще з часу винесення рішення суду від 29.03.2018 року, однак нею не вжито ніяких дій щодо приведення будівництва у відповідність до норм і правил, визначених державними правилами та протипожежними нормами, не проведено жодних перебудов, тощо.

Вимога про звільнення земельної ділянки від самочинних будівель є способом приведення земельної ділянки до стану, що передував незаконному спорудженню об`єктів на ній, шляхом здійснення процесу демонтажу або знесення незаконно збудованих об`єктів на земельній ділянці, які були зведені без відповідних дозволів та порушують будівельні норми та законодавство. Тому ідентифікація шляхом конкретизації розміру самочинного будівництва не є вирішальною, коли таке зведене на вільній земельній ділянці відразу з порушенням норм.

З іншого боку, саме особа, до якої пред`явлені вимоги про знесення такого об`єкту, має бути зацікавленою у доведенні суду належними і допустимими доказами можливості часткового знесення споруд із визначенням ідентифікуючих ознак з метою відновлення порушеного права одночасно із збереженням іншої частини без руйнівних для них наслідків.

Отже, враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки вірно встановивши обставини звернення із захистом порушеного права безпідставно поклав тягар доказування з ідентифікації об`єктів самочинного будівництва для знесення з відповідача на позивача.

Вирішуючи питання належності обраного позивачем способу захисту колегія суддів констатує наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. (див. Постанови Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі №48/340, від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права.

Практика ВС щодо способів захисту базується на двох основних взаємопов?язаних принципах: спосіб захисту має бути належним та ефективним; має дотримуватися принцип процесуальної економії. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. Постанови ВП ВС від 22.09.2020 року у справі №910/3009/18 (п.63), від 19.01.2021 року у справі №916/1415/19 (п.6.13), від 16.02.2021 року у справі №910/2861/18 (п.98).

Позивач, звертаючись із позовом до відповідача, обрала зобов`язальний спосіб захисту порушеного права, що тягне за собою ухвалення відповідного рішення суду в межах диспозитивності цивільного процесу.

Рішення зобов`язального характеру за своє суттю можуть бути як немайновими, наприклад «зобов`язати боржника не чинити перешкод», або ж майновими, які зобов`язують боржника вчинити певні дії.

Зокрема, відсутність зі сторони відповідача дій, які були б спрямовані на виконання судового рішення, та обмеження дій виконавця лише засобами примусу є однією з ознак пасивного невиконання судового рішення.

У випадку мімікрії (імітації) виконання судового рішення виникають складнощі застосування дієвих інструментів впливу на відповідачів, аби змушувати їх забезпечити реальне виконання судових рішень, а не створювати видимість виконання. На відміну від рішень про знесення об`єкту, які можуть бути виконані державним чи приватним виконавцем без участі боржника, виконання рішення зобов`язального характеру потребує вчинення дій безпосередньо відповідачем (боржником). Невідворотність реальної юридичної відповідальності за невиконання судового рішення може бути дієвим інструментом для протидії формам мімікрії виконання. Однак, штрафи та неефективна кримінальна відповідальність за невиконання судового рішення є недостатньо дієвими. На підтвердження цьому свідчить невиконання відповідачем у цій справі судового рішення зобов`язального характеру про приведення самочинного будівництва у відповідність до будівельного паспорта та ДБН.

Визначальним для правильності обраного позивачем способу захисту є відповідь на питання, чи відновить очікуване судове рішення його порушене право й чи воно буде ефективним і виконуваним в разі невжиття відповідачем (боржником) дій щодо знесення самочинна збудованих споруд, або потребуватиме іншого судового захисту з вимогами без зобов`язального характеру.

Так, у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі №560/17588/23 (п.40) вказано: «Відповідаючи на поставлене в касаційній скарзі питання Верховний Суд висновує, що боржником у виконавчому провадженні щодо виконання судового рішення зобов`язального характеру є особа, визначена у такому судовому рішенні, на яку покладено обов`язок особисто вчинити таку дію чи утриматися від її виконання».

І навпаки, у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року справа №442/2633/19 обумовлено: «Рішення немайнового характеру - це рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення. Водночас конструкція статті 63 Закону № 1404-VIII передбачає можливість виконання такого рішення без участі боржника. Оскільки боржником добровільно не виконується зобов`язання щодо сплати грошової компенсації, то необхідна сума може бути стягнута із ОСОБА_1 в примусовому порядку, що свідчить про те, що виконання судового рішення є можливим без участі боржника (шляхом звернення стягнення на належні йому майно та кошти в банківських установах)».

Схожого висновку щодо можливості виконання рішення зобов`язального характеру дійшов Верховний Суд у п.80 постанови від 20 березня 2024 року (справа №911/274/17): «Таким чином, установлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів. Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 30.08.2018 року у справі №916/4106/14 та від 25.09.2020 року у справі №924/315/17».

За наведеного вбачається існування різних правових підходів щодо можливості виконавця примусово виконувати рішення зобов`язального характеру, де боржник після вжитих виконавцем заходів примусу (пасивного виконання) відмовляється від його виконання.

Конституційний Суд України в рішення від 26.06.2013 №5-рп/2013 зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Схожих висновків дійшов також ЄСПЛ у справі «Горнсбі проти Греції», зазначивши, що право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувались на шкоду одній із сторін.

На відміну від попереднього судового рішення у спорі між цими сторонами щодо зобов`язання відповідача привести будівництво до певних вимог, де його виконання було пов`язане виключно від волі (дій) боржника (особи, що здійснила самочинне будівництво), у цій справі знесення самочинного будівництва у разі його невиконання боржником може бути здійснено виконавцем за рахунок авансованих стягувачем (позивачем) витрат на вчинення виконавчих дій, отже не має невід`ємного зв`язку з поведінкою боржника.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є ефективним і не потребуватиме ініціюванню додаткових судових проваджень, відповідатиме основним засадам цивільного судочинства, визначених ч.3 ст.2 ЦПК України, оскільки не перешкоджатиме виконавцю в порядку ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» виконати рішення суду без участі боржника.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України)

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 вказаної статті).

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення скасовано, позов задоволено, сплачений стороною позивача судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги підлягає компенсації у розмірі 8 052 грн за рахунок ОСОБА_2 .

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Малеванчука Ігоря Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 березня 2025 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради, про зобов`язання здійснити знесення самочинного будівництва, задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок здійснити знесення самочинного будівництва, а саме будинків, які розміщені на земельних ділянках з кадастровими номерами: :33:002:1032 за адресою АДРЕСА_1 , :33:002:1031 за адресою АДРЕСА_1 .

В іншій частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати 8 052 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк