провадження № 22-ц/824/2294/2025
головуючий у суді І інстанції Слободянюк А.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 1 серпня 2024 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року позивач ПрАТ «АК «Київводоканал» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з відповідачів на користь ПрАТ «АК «Київводоканал» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення у розмірі 20 841,53 грн, 3 % річних у розмірі 2 127,49 грн, інфляційні втрати у розмірі 9 246,98 грн та витрати по оплаті судового збору в розмірі 028 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 1 серпня 2024 року позовну заяву ПрАТ «АК «Київводоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги повернуто позивачу.

Позивач ПрАТ «АК «Київводоканал», не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 1 серпня 2024 року та направити справу до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив зміст ст. 175, 177, 58, 60, 19, 62 ЦПК України, ст. 244, 246 ЦК України, вказував, що у цивільному процесуальному законодавстві визначені конкретні випадки, у яких представником в суді може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років та має відповідну цивільну процесуальну дієздатність.

Пояснював, що відповідно до п. 13.6.3 Статуту ПрАТ «АК «Київводоканал», затвердженого протоколом № 1/18 від 27 квітня 2018 року Загальними зборами акціонерів ПрАТ «АК «Київводоканал», до компетенції Голови Правління належить, в тому числі, видавати від імені Товариства довіреності.

Звертав увагу, що позовна заява підписана начальником відділу претензійно-позовної роботи РД департаменту претензійно-позовної роботи ПрАТ «АК «Київводоканал» Карандюк Ю.О. на підставі довіреності від 1 січня 2024 року № 9, яка підписана головою правління - генеральним директором Лисюком О.В., який діє на підставі статуту, скріплена печаткою товариства та діє до 31 грудня 2024 року. У вказаній довіреності прописаний весь обсяг повноважень представника позивача. Серед таких повноважень наявне право підписувати позовні заяви про стягнення заборгованості з фізичних осіб, а також право подавати позовні заяви.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пункті 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) віднесена до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що у липні 2024 року позивач ПрАТ «АК «Київводоканал» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з відповідачів на користь ПрАТ «АК «Київводоканал» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення у розмірі 20 841,53 грн, 3 % річних у розмірі 2 127,49 грн, інфляційні втрати у розмірі 9 246,98 грн та витрати по оплаті судового збору в розмірі 3 028 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 1 серпня 2024 року позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» повернуто позивачу.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви ПрАТ «АК «Київводоканал» на підставі п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що до позовної заяви не додано доказів, які підтверджують статус представника позивача, його повноваження щодо діяльності від імені позивача в порядку самопредставництва.

Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

У § 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічні правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Відповідно до частини 2 статті 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Відповідно до частини 7 статті 177 ЦПК України до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 185 ЦПК України заява повертається у випадках, коли заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Відповідно до частини третьої статті 58 ЦПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Згідно із частиною другою статті 15 ЦПК представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, установлених законом.

30 вересня 2016 року набрав чинності закон «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року №1401-VIII.

Відповідно до частини четвертої статті 131-2 Конституції України законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України (в редакції станом на час звернення ПрАТ «АК «Київводоканал» до суду з позовом) для цілей цього кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 80 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення коштів сумою, яка стягується.

Ціна позову в цій справі становить 32 216 грн, що станом на 1 січня 2024 року не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028 грн x 100 = 302 800 грн).

Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до закону.

Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника (частина перша статті 58 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 58 ЦПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що в процесуальному законодавстві розмежовано такі категорії як «самопредставництво» і «представництво». Тобто допускається можливість здійснення процесуального представництва юридичної особи, як в порядку самопредставництва, так й іншими особами, як представниками юридичної особи.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу (частина друга статті 60 ЦПК України).

Таким чином, у цивільному процесуальному законі встановлено конкретні випадки, у яких представником у суді, окрім адвоката чи законного представника, може бути інша особа, яка має відповідну цивільну процесуальну дієздатність.

Повноваження таких осіб відповідно до пункту 1 частини першої статті 62 ЦПК України мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 у справі № 759/3868/23 (провадження № 61-15040св23) зазначено, що: «[…] справа на момент подання апеляційної скарги була малозначною відповідно до закону, а тому представництво АТ КБ «ПриватБанк» у суді апеляційної інстанції особою, яка не є адвокатом на підставі довіреності не суперечило вимогам цивільного процесуального закону. За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції про відсутність доказів, що Бережна Н. М. є адвокатом або її повноваження щодо діяльності від імені позивача у порядку самопредставництва, є помилковим».

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі № 760/10973/21 (провадження № 61-16370св23), від 25 червня 2024 року у справі № 546/1283/23 (провадження № 61-3725св24), які не були належним чином враховані судом першої інстанції.

Таким чином, у малозначних справах представництво юридичної особи може здійснювались керівником, членом виконавчого органу, іншою уповноваженою особою в порядку самопредставництва, або адвокатом, або будь-якою дієздатною фізичною особою на підставі довіреності.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для повернення позовної заяви є помилковим, оскільки справа є малозначною, а тому представником ПрАТ «АК «Київводоканал» може бути особа, яка досягла 18 років, має цивільну процесуальну дієздатність.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява подана в липні 2024 року представником ПрАТ «АК «Київводоканал» Карандюк Ю.О., яка діє на підставі довіреності № 9 від 1 січня 2024 року, яка є чинною строком до 31 грудня 2024 року. Дана довіреність, якою голова правління ПрАТ «АК «Київводоканал» - генеральний директор Лисюк О.В., який діє на підставі статуту, уповноважив начальника відділу претензійно-позовної роботи розрахункового департаменту департаменту претензійно-позовної роботи Карандюк Ю.О. представляти інтереси ПрАТ «АК «Київводоканал» в судах всіх інстанцій, у тому числі з правом підписувати позовні заяви про стягнення заборгованості з фізичних осіб, та підтверджувала повноваження підписанта позовної заяви.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції при постановленні ухвали про повернення позовної заяви ПрАТ «АК «Київводоканал» помилився та не розмежував категорії представництва та самопредставництва, а також неправильно визначився з документами, які підтверджують повноваження адвоката як представника в даній справі.

У даному випадку позов від імені ПрАТ «АК «Київводоканал» до ОСОБА_1, ОСОБА_2., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подано в порядку саме представництва, а не самопредставництва, в зв`язку з чим на підтвердження повноважень надано довіреність № 9 від 1 січня 2024 року.

Виходячи з наведеного, висновки суду першої інстанції про самопредставництво юридичної особи ПрАТ «АК «Київводоканал» та необхідність долучення до позовної заяви положення, трудового договору, контракту на підтвердження повноважень представника є помилковими та передчасними.

Суд першої інстанції безпідставно послався на ухвали Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 160/2199/19, від 07 лютого 2020 року в справі № 17/495-08 щодо доказів, які дозволяють встановити обсяг повноважень певної посадової особи брати участь у справі в порядку самопредставництва, оскільки ці справи розглядалися в порядку адміністративного та господарського судочинства і не були малозначними.

Апеляційний суд зауважує, що застосування судом правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, повинно відбуватись із урахуванням обставин конкретної справи та забезпеченням ефективного захисту прав, свобод та законних інтересів. Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень вже на стадії звернення особи до суду може призвести до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Так, у рішенні від 08 грудня 2016 року у справі «ТОВ «ФРІДА» проти України» (заява №24003/07) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням. Проте встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права. Крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (рішення від 17 січня 2012 року у справі «Станев проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява №36760/06).

Відтак, згідно з практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише формальний, але й фактичний. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, апеляційний суд вважає, що підстави для повернення позовної заяви були відсутні, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повернення заявнику позовної заяви з підстав, передбачених ст.185 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвала Голосіївського районного суду міста Києва 1 серпня 2024 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до положень п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва 1 серпня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба