Справа №345/1471/25
Провадження № 2/345/846/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.06.2025 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі головуючої судді Кардаш О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,

В С Т А Н О В И В :

28.03.2025 представник ТОВ «Коллект Центр» Ткаченко М. звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором №77549877 від 06.09.2021 року у розмірі 17 661,29 грн., а також понесені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2 422, 40 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16.04.2021 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем було укладено кредитний договір № 77549877. Згідно договору 06.09.2021 відповідачу було перераховано на його картковий рахунок грошові кошти в сумі 6000 грн. 27.01.2022 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТзОВ «Вердикт капітал» було укладено договір факторингу №27/01/2022, відповідно до умов якого набуло права грошової вимоги за кредитним договором № 77549877. 10.01.2023 року між ТзОВ «Вердикт капітал» та ТзОВ «Коллект Центр» було укладено договір факторингу №10-01/2023, відповідно до умов якого набуло права грошової вимоги до відповідача. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за Договором №77549877 від 06.09.2021 р., що підлягає стягненню з позичальника станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 17661,29 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 6000,00 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 11551,49 грн., інфляційні збитки - 96,00 грн., нараховані 3% річних 13,80 грн. Відповідач добровільно борг не погашає, а отже позивач просить позов задоволити, стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 17661,29 грн, а також понесені ним судові витрати по справі.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01.04.2025 відкрито спрощене позовне провадження без виклику учасників справи, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали подати відзив на позов з доказами на підтвердження обставин, що підтверджують заперечення проти позову.

На адресу суду 15.04.2025 року від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву у відповідності до якого позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Своє заперечення обґрунтовує тим, що позовні вимоги мотивовані тим, що не погоджується з твердженням позивача щодо перерахунку грошових коштів в розмірі 6000 грн. зазначає, вона не є клієнтом АТ «Таскомбанк», і матеріали справи не містять інформації про перерахунок грошових коштів на її користь за кредитним договором, оскільки позивач не надав виписку по рахунку в якому вказав у своєму позові. Відтак, не доведено позовні вимоги в частині отримання нею коштів на основі належних, допустимих та достатніх доказів позивачем, факт передачі коштів у її користування та виникнення у неї обов`язку щодо повернення заборгованості за вказаним кредитним договором.

Також зазначає, що банківська виписка по особовому рахунку є неналежним доказом отримання кредитних коштів саме відповідачем, так як позивачем не надано банківської виписки з особового рахунку клієнта , тобто первинних документів про здійснення між сторонами фінансових операцій за період з дня укладення договору позики - 06.09.2021 року та не надано розрахунку заборгованості з відображенням дати та суми отриманих кредитних коштів, їх погашення, нарахування відсотків.

Окрім цього, визначений договором розмір відсотків за користування кредитними коштами значно перевищує середньо банківський відсоток по кредитам. Більш того, розмір відсотків більше ніж в 2 рази перевищує розмір тіла кредиту. А тому умови договору з таким розміром відсотків не відповідає принципу співрозмірності порівняно з тілом кредиту, а також принципу добросовісності, розумності та справедливості відповідно до економічних умов, які існують в країні у зв`язку з військовими діями.

Розмірі Кредитного ліміту було встановлено на 6000,00 грн., тоді як загальна сума заборгованості за кредитним договорам, яка вказана в вимогах Позивача є 17 661,29 грн., що на думку Відповідача є занадто завищеною. Також незрозуміло правильність нарахування відсотків після спливу строку договору.

Щодо стягнення заборгованості за відсотками вказує, що з 2019 року і по даний час її чоловік є військовослужбовцем ЗСУ за контрактом та виконував і виконує завдання із забезпечення національної безпеки та оборони, є учасником бойових дій, про що надала відповідне посвідчення. Згідно з ч. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям та членам їх сімей, а також їх дружинам під час дії особливого періоду - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями , у тому числі банками, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Отже, як дружина Захисника України, звільнена від сплати відсотків за користування кредитом та будь-яких штрафних санкцій.

Щодо строків позовної давності вказує, що з позовної заяви вбачається, що з 22.09.2021 року, на думку позивача, виникла заборгованість, тобто саме тоді позивач почав нарахування штрафних санкцій. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, що визначено ст. 257 ЦК України. Тому, відповідачка заявляє про застосування загального і спеціального строку позовної давності до основної вимоги про стягнення штрафних санкцій, як однієї з обставин для відмови в задоволенні позову.

Крім того відповідачка зазначає, що дослідивши надані стороною Позивача докази, встановлено відсутність документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, зокрема, квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо. Враховуючи наведене просить суд відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.19-25).

30.04.2025 року на адресу суду через електронний суд надійшла відповідь на відзив від представника позивача Ткаченко М.М. згідно якого просить позовні вимоги задовольнити, врахувати їхні письмові пояснення щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень. Вважає, що твердження відповідача про те, що вона не отримував кредитних коштів безпідставні, оскільки останній неодноразово частково погашав заборгованість, що свідчить про визнання факту отримання кредитних коштів та погодження з умовами кредитування. Відповідно до п.6.5 Правил у разі неповернення/повернення не в повному розмірі/несвоєчасного повернення позики та процентів, Позичальнику на таку неповернуту позику (або її частину) нараховуються проценти у розмірі, передбаченому договором позики, за кожний день понадстрокового користування позикою (або й частиною), починаючи з першого дня такого понадстрокового користувания та закінчуючи днем повернення позики (або її частини) та процентів, але в будь якому випадку не більше 90 календарних днів. Позичальник розуміє та погоджується з тим, що нарахування процентів на позику (або її частину) за понадстрокове користування позикою за договором позики не є штрафом, пенею чи будь якою іншою штрафною санкцією в розумінні чинного законодавства, а застосовується виключно в якості процентної ставки на позику за понадстрокове користування. Отже, нарахування відсотків здійснювалось в межах строку, визначеного та погодженого сторонами договору. Надалі, позичальником здійснювалась часткова оплата заборгованості. Отже, вищезазначені умови нарахування відсотків на прострочену позику були прийняті позичальником, доказів погашення заборгованості в повному обсязі матеріали справи не містять, а тому, заявлені до стягнення відсотки підлягають стягненню у повному обсязі.

Щодо перебігу позовної давності на час дії карантину позивач зазначає з 12.03.2020 по 01.07.2023 року перебіг строків позовної давності продовжено, а з 24.02.2022 року та по даний час перебіг строків позовної давності зупинено. Отже, строки позовної давності не були пропущені Позивачем, а, підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності у суду відсутні. Щодо статусу дружини військовослужбовця , позивач зазначає, що з наданих Відповідачем документів неможливо встановити підставу набуття чоловіком Відповідача статусу військовослужбовця (призов за мобілізацією чи за контрактом). Також, звертають особливу увагу суду, що всі нарахування було здійснено кредитором до 23.02.2022 року, в той час як Відповідач набула статусу дружини військовослужбовця лише 20.08.2022 року. Тобто, кредитором нараховано відсотки до набуття Відповідачем статусу дружини військовослужбовця. З моменту набуття нею такого статусу кредитор не здійснив жодних нарахувань. Окрім цього, відповідач під час укладення договору вказала про відсутність у неї пільг, передбачених ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», не повідомляла ні первісного кредитора, ні Позивача про набуття нею статусу дружини військовослужбовця. Позивач дізнався про дану обставину лише під час розгляду даної справи з наданих Відповідачем документів. Таким чином, відсутні підстави для застосування ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Щодо стягнення суми витрат на правову допомогу позивач зазначає, що Відповідач не наводить обґрунтування неспівмірності витрат із складністю справи та не надає суду будь-яких доказів на підтвердження такої позиції. Сторонами погоджено саме такі умови надання юридичної допомоги . Заперечення Відповідача не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та є лише особистою думкою Відповідача. Отже, такі твердження є припущеннями. (а.с.32-46).

30.04.2025 року на адресу суду надійшло клопотання від представника позивача Ткаченко М.М. про витребування доказів, а саме інформації чи видавалась АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) платіжна картка № НОМЕР_2 ; докази зарахування на картку № НОМЕР_2 кредитних коштів у сумі 6 000,00 грн., які 06.09.2021 року були на неї перераховані, а саме витребувати виписки по рахунку ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) за номером картки № НОМЕР_2 за період із 06.09.2021 по 06.10.2021 року; Ідентифікаційні дані власника картки та повний номер картки № НОМЕР_2 , в тому числі, але не виключно прізвище, ім`я, по-батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, серію та номер паспорта, адресу місця проживання, контактні дані (номер телефону, адреса електронної пошти, тощо), та інші відомості про власника вказаної картки; інформацію щодо номеру телефону, на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № НОМЕР_2 за період з 06.09.2021 по 06.10.2021 року; інформацію чи знаходиться номер телефону НОМЕР_3 в анкетних даних ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ). (а.с.94-98).

Ухвалою суду від 01.05.2025 року клопотання позивача про витребування доказів задоволено.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали цивільної справи, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно достатті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно достатті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першоюстатті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як встановлено в судовому засіданні, що 06.09.2021 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем було укладено кредитний договір № 77549877 (а.с.81-82).

Згідно договору 06.09.2021 відповідачу було перераховано на його картковий рахунок грошові кошти в сумі 6000 грн., що підтверджується випискою за договором б/н (а.с.95).

27.01.2022 року між ТзОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ТзОВ «Вердикт капітал» було укладено договір факторингу №27/01/2022, відповідно до умов якого набуло права грошової вимоги за кредитним договором № 77549877 (а.с.108-112).

10.01.2023 року між ТзОВ «Вердикт капітал» та ТзОВ «Коллект Центр» було укладено договір факторингу №10-01/2023, відповідно до умов якого набуло права грошової вимоги до відповідача (а.с.118-125).

З розрахунку заборгованості за договором №77549877 від 06.09.2021 р., що підлягає стягненню з позичальника станом на день формування позовної заяви, становить 17 661,29 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 6000,00 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 11551,49 грн., інфляційні збитки - 96,00 грн., нараховані 3% річних 13,80 грн. (а.с. 167).

Кредитний договір укладено в електронному вигляді, шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Згідно зі ст.8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію» та Законом України «Про електронний цифровий підпис».

Відповідно до ч. 2ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно із ч. 3ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч. 6ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченомустаттею12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Частиною 1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.

Враховуючи факт підписання відповідачем електронного договору шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, суд приходить до висновку, що укладення договору про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №77549877 від 06.09.2021 узгоджується зі ст.ст. 6 , 627 ЦК України та ст.ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ч.1 ст.513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі,що і правочин,на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Частина 1 статті 514 ЦКУ зазначає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах,що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 1077, частини 1 статті 1078, частини 1 статті 1082 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (стаття 514, частина 1 статті 1084 ЦК України).

Суд, на підставі наданих сторонами та оцінених у відповідності із вимогами статті 89 ЦПК України в їх сукупності та взаємозв`язку доказів, встановивши фактичні обставини справи, характер правовідносин сторін, та надавши їм належну правову оцінку, дійшов висновку про те, що належними та допустимими доказами у справі підтверджені факти укладання кредитного договору між ТзОВ «Коллект центр» та ОСОБА_1 у передбаченій законом формі, виконання кредитором умов договору щодо надання позичальнику кредитних коштів, та невиконання останнім зобов`язань з повернення цих коштів разом із нарахованими відповідно до умов договорів процентами за користування, що є підставою для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором на користь позивача, до якого за договорами факторингу як до фактору перейшли права кредиторів за вказаними договорами.

Так, 27.01.2022 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТзОВ «Вердикт капітал» було укладено договір факторингу №27/01/2021, відповідно до умов якого набуло права грошової вимоги за кредитним договором № 77549877.

10.01.2023 року між ТзОВ «Вердикт капітал» та ТзОВ «Коллект Центр» було укладено договір факторингу №10-01/2023, відповідно до якого клієнт зобов`язується відступити фактору право вимоги, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором.

У постанові ВП ВС від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 зазначено, що відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому (п. 57 Постанови). Постанова ВП ВС від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (№ 12-1rc21).

Отже, укладений договір не є договором факторингу, оскільки не має за мету фінансування новим кредитором первісного кредитора, адже за його змістом: право вимоги переходить від первісного кредитора до нового кредитора з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі Реєстру Боржників (п. 5.2 Договору); оплата відступленого права вимоги відбувається із значним відтермінуванням - 1065 календарних днів з дати підписання сторонами цього договору (п. 7. 2.); Перехід прав вимоги підтверджується наявним в матеріалах справи підписаним між сторонами актом прийому-передачі Реєстру Боржників.

Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується перехід від ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» до ТОВ «Вердикт Капітал» та, в свою чергу, від ТОВ «Вердикт Капітал» до позивача прав вимоги кредитним договором, укладеним з відповідачем.

У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно інформації, наданої АТ КБ «Приват банк» встановлено, що на ім`я ОСОБА_1 в банку було емітовано картку № НОМЕР_4 (а.с.62) та надано суду інформацію - виписку за договором №б/н за період 06.09.2021 -06.10.2021 (а.с.63) у відповідності до якої судом встановлено, що 06.09.2021 року на картку ОСОБА_1 було зарахування переказ на суму 6 000,00 грн. (а.с.64) та наявний рух коштів по карті.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про відсутність доказів про отримання кредитних коштів відповідачем за укладеним договором або ж спростовували доводи позивача в обґрунтування ним переказу кредитних коштів на емітовану відповідачем картку в АТ КБ «Приват Банк», відповідачем суду не подано.

Стосовно заперечень відповідача щодо неправильного нарахування відсотків за договором, суд зазначає, що правилами надання грошових коштів у позику в редакції від 12.08.2021 року відповідно до п.6.5 яких, у разі неповернення/повернення не в повному розмірі/ несвоєчасного повернення позики та процентів, Позичальнику на таку неповернуту позику (або її частину) нараховуються проценти у розмірі, передбаченому договором позики, за кожний день понадстрокового користування позикою (або п частиною), починаючи з першого дня такого понадстрокового користувания та закінчуючи днем повернення позики (або її частини) та процентів, але в будь якому випадку не більше 90 календарних днів.

Крім того у відповідності до п.7.1 Договору позичальник має право продовжити строк користування позикою (Пролонгація) і за продовження строку користування позикою позичальник сплачує проценти на умовах, обраних позичальником для здійснення певного виду пролонгації.

Відповідно до п.7.6 Договору при кожному продовженні строку користування позикою, змінюється кінцева дата строку позики та кінцева дата строку (терміну) дії договору позики на відповідну кількість календарних днів. Після кожного оформлення Пролонгації на електронну адресу позичальника, яку позичальник зазначив як контактну при реєстрації на Сайті,Товариство відправляє повідомлення з інформацією про оформлену позичальником Пролонгацію. Крім цього дана інформація щодо кінцевої дати строку позики та розміру заборгованості доступна позичальнику в Особистому кабінеті .

Позичальник розумів та погоджувався з тим, що нарахування процентів на позику (або її частину) за понадстрокове користування позикою за договором позики можливе в порядку пролонгації, це не є штрафом, пенею чи будь якою іншою штрафною санкцією в розумінні чинного законодавства, а застосовується виключно в якості процентної ставки на позику за понадстрокове користування.

Відтак, з огляду на свободу договору, яка передбачена статтею 6, 627 ЦК України, сторони на власний розсуд визначили строк кредитування (дисконтного періоду), а також; передбачили право кредитора нараховувати відсотки після закінчення строку надання кредиту у розмірі, визначеному в договорі.

Отже, нарахування відсотків здійснювалось в межах строку, визначеного та погодженого сторонами договору, доказів погашения заборгованості в повному обсязі матеріали справи не містять, а тому, заявлені до стягнення відсотки підлягають стягненню у повному обсязі.

Не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що слід застосувати строки позовної давності щодо вказаного позову, так як договір було укладено 06.09.2021 року, а строк позовної давності слід обчислювати з 06.10.2021 року, а оскільки позов було подано 28.03.2025 року, тобто в термін, що перевищує загальний строк позовної давності з моменту настання зобов`язання, то позов підлягає відмові.

Так, суд зауважує, що відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ч. 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. Так, кредитний договір № 77549877 укладений між ТОВ «1 Безпечне Агенство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 06.09.2021 року. Відповідно договору: Кредит надається строком на 30 днів від дати отримання Кредиту Позичальником. У випадку надання Кредиту не в день укладення Договору, загальний строк надання Кредиту автоматично продовжується на ту кількість днів, на яку відрізняється дата укладення Договору по відношенню до дати надання Кредиту.

Таким чином, право на пред`явлення позову про стягнення заборгованості виникло у кредитора 06.10.2021 року, тобто з наступного дня після настання дати внесення останнього платежу за умовами договору № 77549877 та закінчилось 06.10.2021 року. Проте, позовна давність сплила під час дії воєнного стану та вважається продовженою на строк дії в Україні воєнного стану. Отже, оскільки законодавець зупинив перебіг позовної давності, Позивач дотримався її строків та реалізує своє беззаперечне право на справедливий суд відповідно до Конституції України.

Щодо твердження відповідача, що вона як дружина Захисника України звільнена від сплати відсотків за користування кредитом та будь яких штрафних санкцій, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 15 статті 14 Закону «Про захист військовослужбовців», військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів , - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

Вказаним Законом встановлені пільги для таких двох категорій військовослужбовців:- які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову та, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, під час дії особливого періоду.

Важливим є період, за який не здійснюється нарахування неустойки (штраф, пеня) та процентів за користування кредитом, а саме: для військовослужбовців, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову; військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Матеріалами справи, а саме з копії посвідчення ОСОБА_6 , довідки в/ч № НОМЕР_5 та приписа Національної академії національної гвардії України, не можливо встановити підставу набуття чоловіком Відповідача статусу військовослужбовця (а.с.27-29).

З розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором встановлено, що всі нарахування було здійснено кредитором до 23.02.2022 року, в той час як ОСОБА_1 у відповідності до копії актового запису про шлюб №466 (а.с.26) набула статусу дружини військовослужбовця лише 20.08.2022 року, з моменту реєстрації шлюбу. Тобто, суд приходить до висновку, що позивачем нараховано відсотки до набуття Відповідачем статусу дружини військовослужбовця. А матеріали справи свідчать про те, що з моменту набуття відповідачкою такого статусу позивачем не здійснено жодних нарахувань.

Крім того, Національний банк України у своєму листі від 02 вересня 2014 року № 18 112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. Тобто на вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.

Відповідно до п. 3.1.2.4 кредитного договору Позичальник підтверджує, що вона не приховує іншу важливу інформацію та не вводить Товариство в оману, зокрема підтверджує, що не є військовослужбовцем, якому відповідно до ч. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» проценти за користування кредитом не нараховуються.

Також з дослідженого кредитного договору встановлено, що Відповідач під час укладення договору вказала про відсутність у неї пільг, передбачених ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», не повідомляла ні первісного кредитора, ні Позивача про набуття нею статусу дружини військовослужбовця.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстави для застосування ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Виходячи із вищевикладеного, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною першою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з платіжної інструкції № від 24 березня 2025 року, позивачем сплачено судовий збір за позовом у розмірі 2422,40 грн (а.с. 9).

Позовні вимоги задоволені у повному обсязі, тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2422,40 грн.

Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі №727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі №15/8/203/20.

Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що 01.07.2024 позивач уклав з адвокатським об`єднанням «Лігал ассістанс» договір про надання правової допомоги та сплатив визначену вартість послуг в загальній сумі 9000,00 грн.,що підтверджується актом виконаних робіт та рахунком від 28.02.2025 (а.с.77-80).

Однак, суд враховує складність справи про стягнення кредитної заборгованості, її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, матеріальний стан сторін та інші обставини, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, і вважає за належне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 3000,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 256, 259, 526, 530, 625, 1054 ЦК України, ст. ст. 141, 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (юридична адреса: 01033, м. Київ, вул. Мечнікова, 3, офіс 306, ) заборгованість за договором № 77549877 від 06.09.2021 у розмірі 17 661,29 грн., 2422,40 грн. сплаченого судового збору та 3000,00 грн. витрат за надання правничої допомоги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя: