Справа № 946/1564/25
Провадження № 2-о/946/131/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2025 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Смокіної Г.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тащі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізмаїлі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Ізмаїльський відділ держаної реєстрації актів цивільного стану в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про встановлення факту смерті,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог

04.03.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті, уточнивши заявлені вимоги 24.04.2025, та просить встановити факт смерті громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Кам`янка, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце смерті: с. Вітине, Євпаторійський район, Автономна Республіка Крим, Україна, що є підставою для видачі відповідного свідоцтва про смерть.

Свої вимоги заявниця обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 , яка на день смерті проживала у селі Вітине Євпаторійський район Автономної Республіки Крим та була зареєстрована АДРЕСА_1 . На випадок своєї смерті ОСОБА_2 залишила заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Каланчацької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області Терзі В.М. 15 жовтня 2013 року, зареєстрований в реєстрі за № 55, відповідно до якого все своє майно заповіла ОСОБА_1 . 12 вересня 2024 року в межах строку, встановленого для прийняття спадщини, заявник звернувся до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д. із заявою про прийняття спадщини. На підставі його заяви нотаріус завела спадкову справу № 129/2024 від 12.09.2024 (номер у спадковому реєстрі 72971598). 07 листопада 2024 року приватний нотаріус Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д. відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 померла на тимчасово окупованій території України - Автономній Республіці Крим, про що видане відповідне свідоцтво про смерть, яке не є державним. Для отримання свідоцтва про смерть державного зразка заявник звертався до Ізмаїльського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), але отримав відмову у зв`язку з відсутністю документа, який є підставою для державної реєстрації смерті.

Аргументи учасників справи

В судове засідання заявник не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

В судове засідання представник заінтересованої особи не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно письмових пояснень від 09.04.2025 просить справу розглянути у відсутність представника.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 03.04.2024 Сакським районним відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, актовий запис № 1.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишила заповіт, посвідчений 15.10.2013 секретарем виконавчого комітету Каланчацької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області Терзі В.М., зареєстрований в реєстрі за № 55, відповідно до якого все своє майно заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно листа приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області від 11.04.2025 № 290/02-14, 12.09.2024 на підставі поданої ОСОБА_1 заяви про прийняття спадщини було заведено спадкову справу № 129/2024, після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка постійно проживала і була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . З поданих документів вбачається, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 . Інших спадкоємців, в тому числі за ст. 1241 ЦК України, які претендують на спадщину, немає.

Позиція суду

У відповідності до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У відповідності до ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення заяви, виходячи з такого.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з пунктом восьмим частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Статтею 317 ЦПК України передбачені особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України.

Враховуючи положення частини дев`ятої статті 10 ЦПК України, суд вважає за можливе застосувати положення статті 317 ЦПК України у даних правовідносинах.

Встановлення факту смерті особи в певний час провадиться тільки у разі неможливості органом Державної реєстрації актів цивільного стану зареєструвати факт смерті з підстав, що відсутні документи, які свідчать про смерть особи.

Предметом доказування у цих справах є не сама подія смерті, а її чітко визначений час, який повинен породжувати для заявника правові наслідки.

У відповідності з частин третьої, четвертої статті 49 ЦК України, державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Частиною першою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01.07.2010 № 2398-VI (далі за текстом - Закон № 2398-VI) передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою. Відомості про смерть особи підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 17 Закону № 2398-VI, державна реєстрація смерті проводиться органами державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час.

У відповідності до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України).

Відповідно до Наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 30.04.2025 № 779 «Про затвердження Змін до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» Автономна республіка Крим окупована з 20.02.2014.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території (ст. 1, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Практикою Європейського суду з прав людини (ЄСЛП), за висновками якої, зокрема, у справах проти Туреччини, Молдови та Росії, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території.

Зважаючи на правову позицію, викладену Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі від 15.04.2016, за змістом якої документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України, суд приймає до уваги дані про смерть (дату, місце), які зазначені у вищенаведених документах, виданих на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 року № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» Сакський район Автономної Республіки Крим був ліквідований та його територія увійшла до складу утвореного Євпаторійського району.

З огляду на вищевикладене, суд вважає доведеним факт того, що громадянка України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження: с. Кам`янка Ізмаїльський район Одеська область, померла ІНФОРМАЦІЯ_5 на тимчасово окупованій території України у с. Вітине, Євпаторійський район, Автономна Республіка Крим, Україна.

Обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, судом на час розгляду не встановлено.

Аналіз вищезазначених норм національного права та обставин справи дає підстави для висновку про те, що заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Вимогами пункту восьмого частини першої статті 430 ЦПК України передбачено, що ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню, а тому суд, з урахуванням частини дев`ятої статті 10 ЦПК України, вважає за необхідне рішення про встановлення факту смерті громадянки ОСОБА_2 допустити до негайного виконання.

Керуючись ст. 4, 208-209, 234, 235, 256-259 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Ізмаїльський відділ держаної реєстрації актів цивільного стану в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про встановлення факту смерті - задовольнити.

Встановити факт смерті громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Кам`янка, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце смерті: с. Вітине, Євпаторійський район, Автономна Республіка Крим, Україна, що є підставою для видачі відповідного свідоцтва про смерть.

Відповідно до вимог статті 317 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення.

Суддя: Г.І.Смокіна