н/п 2/490/2488/2021 Справа № 490/7902/16-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва в складі: головуючої судді Гуденко О.А., при секретарі Вознюк Д.І., за участі представника позивача Демарчук Н.О. ( в режимі відеоконференції), відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Назарової Оксани Сергіївни, ОСОБА_5 про встановлення недійсності правочинів ,-

ВСТАНОВИВ :

В 2016 році позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Назарової О.С., ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , у якому просив встановити факт нікчемності правочинів, вчинених відносно об`єкта нерухомості, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , а саме:

договору дарування нежитловий приміщень № 1010 від 14 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Назаровою О.С.;

договору дарування нежитловий приміщень № 1011 від 14 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Назаровою О.С.;

договору іпотеки № 1017 від 14 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Назаровою О.С.;

договору іпотеки № 1021 від 14 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Назаровою О.С.;

стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подачу позову до суду.

Свої вимогипозивач мотивує тим, що 31.08.2006 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №80МФ/2006, за умовами якого Третя особа-2 отримав кредитні кошти у розмірі 250000 дол. США, що підтверджується копією кредитного договору. 31.08.2006 року з метою забезпечення виконання зобов`язань Третьої особи-2 за вищевказаним кредитним договором між Позивачем та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В. та зареєстрований в реєстрі за №4664.

Відповідно до п.7 договору іпотеки предметом іпотеки виступають нежитлові приміщення промислового магазину " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", яке знаходиться в АДРЕСА_2 , загальною площею 106,3 кв.м,(приміщення 17-1,99-1,99-2,99-3,99-4,99-5,99-6). На момент укладення договору іпотеки право власності Відповідача-1 на вказані приміщення підтверджувалося свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1 від 29.07.2004 року., виданим Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 22.05.2013 у справі №784/1718/13 були задоволенні позовні вимоги Позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання іпотекодержателю (банку) права продажу предмету іпотеки будь-якій особі-покупцеві, з отриманням банком витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Однак, під час здійснення заходів, спрямованих на виконання зазначеного судового рішення, позивачу стало відомо, що рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28.09.2012 року №1015 нежитловим приміщенням, розташованим по АДРЕСА_3 (предмет іпотеки) та по АДРЕСА_4 була надана адреса: АДРЕСА_1 .

Проте, предметом іпотеки - нежитлові приміщення промислового магазину " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", яке знаходиться в АДРЕСА_2 загальною площею 106,3 кв.м, (приміщення 17-1,99-1,99-2,99-3,99-4,99-5,99-6). фактично не був знищений та продовжує існувати. Окремо слід зазначити, що нежитлові приміщення, розташовані по АДРЕСА_4 , загальною площею 510,60 кв.м, які були об`єднані із приміщенням по АДРЕСА_2 із наданням нової спільної адреси, також є предметом іпотеки АТ "Банк "Фінінси та Кредит". Тобто, до складу об`єкта нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , було включено два предмети іпотеки, які забезпечують виконання зобов`язань відповідача-1 перед ПАТ КБ"ПриватБанк" та АТ "Банк"Фінанси та Кредит".

Фактично у даному випадку відбулося не знищення об`єкту нерухомості та створення іншого, а сталася лише зміна адреси одного й того ж об`єкта нерухомості та збільшення його площі. Отже, іпотека ПАТ КБ"ПриватБанк" залишається дійсною незалежно від наявності рішення органу місцевого самоврядування про присвоєння приміщенням нової адреси. Однак,всупереч приписам чинного законодавства та умовам укладеного договору 14.10.2015 року. Відповідачем -1 без погодження із позивачем було здійснено відчуження предмету іпотеки (із зазначенням його нової адреси), а також передано предмет іпотеки у наступну іпотек.

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна N? 63241858 від 11.07.2016р., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Назаровою О.С. 14.10.2015р. були нотаріально посвідчені наступні договори:

1) договір дарування нежитлових приміщень N? 1010, укладений між Відповідачем-1 та ОСОБА_2 , на підставі якого на користь Відповідача було відчужено 495/1000 часток приміщень, розташованих за адресою:

АДРЕСА_1 ;

2) договір дарування нежитлових приміщень N? 1011, укладений між Відповідачем-1 та ОСОБА_3 , на підставі якого на користь Відповідача було відчужено 505/1000 часток приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ;

3) договір іпотеки N? 1017, на підставі якого Відповідач-2 передав ОСОБА_4 (далі Відповідач-4) в іпотеку 495/1000 часток приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ;

4) договір іпотеки N? 1021, на підставі якого Відповідач-2 передав Відповідачу-4 в іпотеку 505/1000 часток приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, на думку позивача, нежитлові приміщення, розташовані за адресою : АДРЕСА_1 , фактично залишаються предметом іпотеки ПАТ КБ"ПриватБанк", а відтак будь-які правочини, спрямовані на їх відчуження на користь третіх осіб та передачу в наступну іпотеку, є нікчемними. Банк вважає, що існує необхідність у захисті його прав як іпотекодержателя шляхом встановлення судом нікчемності правочинів, вчинених відносно предмета іпотеки.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Батченко О.В. від 08.08.2016 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 06.10.2016 накладено арешт на нерухоме майно, розташоване за адресою АДРЕСА_5 , право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_2 (495/1000 часток приміщень) та ОСОБА_3 (505/10000 часток приміщень). Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 05.12.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, ухвалу від 06.10.2016 року залишено без змін. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 09 лютого 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилено, а ухвалу від 06.10.2016 року залишено без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 12.06.2017 року апляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Труби К.Б. на ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 08.08.2016 року про відкриття провадження у справі, вважати неподаною та повернути особі, яка її подала.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 21.03.2019 року відмовлено у відкриті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу суду про відкриття провадження, в якій просила направити справу для розгляду за підсудністю до Ленінського районного суду м.Миколаєва.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.02.2017 року визначено головуючого у справі суддю Чулупа О.С.

Розгляд справи багаторазово відкладався.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2021 року визначено головуючого у справі суддю Шолох Л.М.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2021 року суддя Шолох Л.М. прийняла справу до свого провадження та призначила її до розгляду у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання .

11.03.2021 року до канцелярії суду надійшла заява від представника ТОВ «Олком-Лізінг» адвоката Крижового Д.В. про вступ третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у справі №490/7902/16-ц.

Розгляд справи багаторазово відкладався за клопотаннями представників сторін та їх неявкою в судове засідання.

Від позивача ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» 17 січня 2023 року надійшла заява про зміну предмета позову, у якій позивач просить:

прийняти до розгляду заяву про зміну предмета позову до розгляду, в якій позивач просить визнати недійсним правочини, які вчинено відносно обєкта нерухомості, 106,3 кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_2 (в подальшому АДРЕСА_1 , наразі АДРЕСА_6 ), іпотекодержателем якого є АТ КБ «Приватбанк», а саме:

- договору дарування нежитловий приміщень № 1010 від 14 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Назаровою О.С.;

- договору дарування нежитловий приміщень № 1011 від 14 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Назаровою О.С.;

- договору іпотеки № 1017 від 14 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Назаровою О.С.;

- договору іпотеки № 1021 від 14 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Назаровою О.С.

В обгрунтування заяви посилається на те, що зважаючи на тривалий розгляд справи та зміну судової практики , Банк вважає за доцільне подати заяву про зміну предмета позову , посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду , викладені в Постанові від 26.10.2022 року по справі № 229/1026/21.

Правовими підставами позову зазначають ч.3 ст. 12 ЗУ "Пр іпотеку" та посилаються на висновки, викладені в Постанові ВП ВС від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц , у Постанові Верховного Суду у складі КЦС від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17 .

Зазначають, що укладення ОСОБА_1 оспорюваних договрів дарування та подальше укладання договру іпотеки має на меті уникнення сплати заборгованості за кредитним договором та виконання судового рішення , що набрало законної сили по справі № 784/1718/13 про звернення стягнення на предмет іпотеки - а отже ці договри є недійсними . В заяві конкретна правова підстава ( відповідна стаття ЦК України) недійсності правочинів не зазначена.

22 січня 2023 року до суду надійшла заява від ОСОБА_1 про долучення до матеріалів справи доказів.

Ухвалою суду від 18.07.2023 року поновлено судовий розгляд клопотань представника позивача про витребування доказів та клопотання ТОВ "Олком Лізинг" про залучення Товариства до участі у справі в якості третьої особи.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва у складі судді Шолох Л.М. від 03 серпня 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_3 про відвід судді Шолох Л.М. відмовлено. Задоволено самовідвід судді Шолох Л.М. від розгляду справи №490/7902/16-ц .Справу передано до канцелярії суду для виконання вимог статті 33 ЦПК України.

Ухвалою від 09 серпня 2023 року судді Центрального районного суду м. Миколаєва Гуденко О.А прийнято до провадження вказану справу , призначено підготовче судове засідання у справі.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.11.2023 року в задоволенні заяви відповідачки ОСОБА_1 про відвід судді Гуденко О.А. відмовлено.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.01.2024 року в задоволенні заяви відповідачки ОСОБА_2 про відвід судді Гуденко О.А. - відмовлено.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.01.2024 року в задоволенні заяви відповідачки ОСОБА_1 про відвід судді Гуденко О.А. - відмовлено.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.01.2024 року клопотання представника позивача про витребування доказів- задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Назарової Оксани Сергіївни належними чином завірені копії документів, що стали підставою посвідчення наступних договорів та належним чином завірені копії наступних договорів:

- договору дарування нежитлових приміщень від 14.10.2015 № 1010, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на підставі якого на користь ОСОБА_2 було відчужено 495/1000 часток приміщень,розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ;

- договору дарування нежитлових приміщень від 14.10.2015№ 1011, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , на підставі якого на користь ОСОБА_3 було відчужено 505/1000 часток приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ;

- договору іпотеки від 14.10.2015 № 1017, на підставі якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_4 в іпотеку 495/1000 часток приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ;

- договору іпотеки від 14.10.2015 № 1021, на підставі якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 в іпотеку 505/1000 часток приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Клопотання відповідачки ОСОБА_1 - задоволено частково.

Витребувано у АТ КБ "Приватбанк" завірені належним чином письмові докази на підтвердження повноважень Голови правління АТ КБ "ПриватБанк" Герхарда Бьоша, який видав довіреність № 7771-К-Н-О від 07.09.2021 року строком до 31.08.2024 року уповноваженому Шевченко Андрію Олександровичу , а також довіреність за № 8598-К-Н-О від 10.11.2021 року строком до 05.11.2024 року уповноваженій Крапівцевій Олені Олександрівні, докази чинності вказаної довіреностей, та надати підтвердження повноважень вказаних осіб на представництво інтересів АТ КБ "ПриватБанк" як позивача у справі № 490/7902/16-ц .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.03.2024 року відмовлено в задоволенні клопотання представника ТОВ "Олком Лізинг" про залучення третьої особи у справі.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.03.2024 року клопотання третьої особи ОСОБА_5 про витребування доказів задоволено частково.

Витребувано у АТ КБ "ПриватБанк" інформацію щодо наявності Договорів відступлення прав вимоги (факторингу тощо) за кредитним договром № 80МФ/2006 від 31.08.2006 року, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_5 та договором іпотеки від 31.08.2006 року, укладеного між ЗАТ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 80МФ/2006 від 31.08.2006 року, в разі наявності таких договорів - надати суду належним чином завірені копії з додатками.

Витребувано у АТ КБ "ПриватБанк" :

- інформацію щодо стадії виконання (самостійного , примусового тощо) рішення колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у справі № 784/1718/13 за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно;

- інформацію щодо наявності судового рішення ( за наявності надати належним чином завірену копію судового рішення) у справі за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договром № 80МФ/2006 від 31.08.2006 року, та інформації щодо стадії виконання (самостійного, примусового тощо) цього рішення ( в разі наявності);

- належним чином завірену та складену довідку про наявну заборгованість позичальника за кредитним договором № 80МФ/2006 від 31.08.2006 року з зазначенням всіх складових заборгованості та періодів нарахування - станом на теперішній час ;

- виписку по кредитному рахунку ОСОБА_5 , на який відбувалося погашення та нарахуванні складових заборгованості за кредитним договром № 80МФ/2006 від 31.08.2006 року ( за наявності декільких рахунків - надати виписку по усім рахункам) - за період з 22 травня 2013 року по теперішній час.

В іншій частині клопотання- відмовлено .

Витребувано з архіву Центрального районного суду м.Миколаєва матеріали цивільної справи № 784/1718/13 за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно - для дослідження в судовому засіданні

14 березня 2024 року на адресу суду надійшла відповідь від приватного нотаріуса Назарової О.С. на ухвалу суду від 22.01.2024 у справі №490/7902/16, у якій вона повідомила, що 08 листопада 2021 року припинила приватну нотаріальну діяльність у межах Миколаївського міського нотаріального округу. Усі документи нотаріального діловодства та архіву були передані до відповідного державного нотаріального архіву (Державного нотаріального архіву Миколаївської області), у строки та в порядку, передбачені законодавством. У зв`язку з цим надати належним чином завірені копії нотаріальних документів до розгляду суду вона не має можливості

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 30.04 .2024 року клопотання представника позивача про витребування доказів- задоволено.

Витребувано з Державного нотаріального архіву Миколаївської області належними чином завірені копії документів, що стали підставою посвідчення договрів та належним чином завірені копії всіх оспорюваних договорів.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 30.04 .2024 року у задоволенні клопотання відповідчки ОСОБА_1 про витребування у позивача оригіналу кредитної справи - відмовлено.

Клопотання відповідача ОСОБА_1 про витребування доказів- задоволено частково.

Витребувано у Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" завірені належним чином письмові докази на підтвердження повноважень Голови правління АТ КБ "ПриватБанк" Герхарда Бьоша у період з 07.09.2021 року до 10.11.2021 року на видачу довіреностей іншим особам на предтсавництво інтересів АТ КБ "ПриватБанк" у суді - в строк до 20 червня 2024 року.

Витребувано у Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" належним чином завірену та складену довідку про наявну заборгованість позичальника за кредитним договором № 80МФ/2006 від 31.08.2006 року з зазначенням всіх складових заборгованості та періодів нарахування - у ЧИТАЄМОМУ та ПРИДАТНОМУ ДО ОПРАЦЮВАННЯ ВИГЛЯДІ, що відповідаєвстановленим нормам документообігу, а саме : стандартний шрифт документів повинен бути розміром 1214 кеглів (поінтів) .

А також повторно зобов`язано позивача надати виписку по кредитному рахунку ОСОБА_5 , на який відбувалося погашення та нарахуванні складових заборгованості за кредитним договром № 80МФ/2006 від 31.08.2006 року ( за наявності декільких рахунків - надати виписку по усім рахункам) - за період з 22 травня 2013 року по теперішній час.

22 січня 2024 року від представника позивача Крапівцевої О.О. подані до суду письмові пояснення у справі, в яких вона підтримує раніше викладені обставини справи та підстави позову, викладені у заяві про зміну предмету позову від 17.01.2023 року, додатково вказує на фруадаторність оспорюваних договорів дарування та іпотек від 14.10.2015 року як таких, що вчинені на шкоду кредиторам, та посилається на ст. 234 ЦК України як на правову підставу позовних вимог.

Звертає увагу суду на те, що відповідно до п. 7 договору іпотеки предметом іпотеки виступають нежитлові приміщення промислового магазину ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке знаходиться в АДРЕСА_2 , загальною площею 106,3 кв. м, (приміщення 17-1, 99-1', 99-1, 99-2, 99-3, 99-4, 99-5, 99-6). Під час здійснення заходів, спрямованих на виконання судового рішення про зверненення стягнення на предмет іпотеки, АТ КБ Приватбанкстало відомо, що рішенням Виконавчого комітетуМиколаївської міської ради від 28.09.2012р. №1015 нежитловим приміщенням, розташованим по АДРЕСА_3 (предмет іпотеки Банку) та по АДРЕСА_4 (предмет іпотеки позивача) була надана адреса: АДРЕСА_1 . Проте, предмет іпотеки - нежитлові приміщення промислового магазину ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке знаходиться в АДРЕСА_2 загальною площею 106,3 кв. м,(приміщення 17-1, 99-1', 99-1, 99-2, 99-3, 99-4, 99-5, 99-6) фактично не був знищений та продовжує існувати- адже фактично у даному випадку відбулося не знищення одного об`єкту нерухомості та створення іншого, а сталася лише зміна адреси того самого об`єкта нерухомості . Отже, іпотека Банку залишається дійсною незалежно від наявності рішення органу місцевого самоврядування про присвоєння приміщенням нової адреси.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Посилається на висновки Верховного Судуд, викладені у постанові від 22 грудня 2023 року по справі № 947/39669/21, постанова Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), у постанові від 05 січня 2024 року по справі № 761/40240/21, у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23, у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 611787св23)).

Підсумовуючи вказане, зазначають на тому, що відчудження майна, яке перебуває в іпотеці, відбулося після ухвалення судом рішення щодо зверненя на нього стягнення з метою зменшення майна боржника, як наслідок, унеможливлення виконання рішення суду, отже, нотаріально посвідчені договір дарування нежитлового приміщення № 1010 від 14 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та договір дарування нежитлового приміщення № 1011 від 14 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - є недісними в силу приписів Цивільного кодексу України.

29 квітня 2024 року від представника Банку надійшла заява на виконання вимог ухвали суду від 05.03.2024 про витребування доказів. Зазначають, що станом на 22 квітня 2024 року забргованість за договором No 80МФ/2006 вiд 31-08-2006 складає 883 551,11 USD що складає еквiвалент 35 150 843,94 UAH, а саме: 205073,84 USD, що складає еквiвалент 8158575,62 UAH- заборгованості за кредитом 553477,27 USD що складає еквiвалент 22019318,32 UAH - залишок заборгованостi за простроченими процентами 125000,00 USD що складає еквiвалент 4972950,00 UAH - пеня.

В заяві представник позивача також зазначає про відсутність договорів відступлення прав вимоги (факторингу тощо) за кредитним договром № 80МФ/2006 від 31.08.2006 року та договором іпотеки від 31.08.2006 року, укладеного між ЗАТ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 .

Щодо судових рішень, то рішення колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у справі № 784/1718/13 за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно не виконано

14 травня 2024 року на адресу суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона зазначає , що до позовної заяви не долучені всі копії документів відносно кредитного договору, договору іпотеки та додаткові угоди до кредитного договору та договору іпотеки, копії договорів поруки та додаткові угоди до них. Копією кредитного договору не підтверджується, що позичальник отримав кредитні кошти в розмірі 250000 дол. США, так як кредитний договір є консенсуальним оплатним і двостороннім, обіцянкою двої сторін виконати певні дії на користьодин одному.

Також зазначає, що Банком взагалі не доведено наявність заборгованості за цим договором, оскільки Банком не враховувалися внесені ними на погашення заборгованості платежі та неправомірно продовжують нараховуватися відсоткі за договором, строк дії якогоп припинено ще в 2010 році.

З позовної заяви вбачається, що предметом правочинів, факт нічемності яких у судовому порядку намагається встановити ПАТ КБ "ПриватБанк", є нежитлові приміщення , шо знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа яких складає 646,5 кв.м. Однак предметом іпотеки є нежитлові приміщення, які знаходяться на АДРЕСА_2 , та загальною площею 160.3 кв.м. З огляду на викладене, очевидним є те , що нежитлові приміщення, які знаходяться на АДРЕСА_2 , та загальна площа яких складає 160.3 кв.м., не є предметом договору іпотеки, укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанк" з ОСОБА_1 у зв`язку з чим при укладанні оскаржуваних правочинів не потрібно було отримання згоди позивача на відчуження цих приміщень. Також зазначає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону. Також звертає увагу суду на те, що така вимога Банку є в будь-якому разі задавненою, оскільки отримавши рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в 2013 році Банк навіть не намагався звернути його до виконання, отже більше трьох років взагалі не виконував рішення суду з власного бажання.

24 червня 2024 року від представника позивача надійшло клопотання про залучення ТОВ "Олком Лізинг"в якості третьої особи на стороні позивача. в обгрунтування клопотання зазначає, що під час здійснення заходів, спрямованих на виконання зазначеного судового рішення, АТ КБ Приватбанк стало відомо, що рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28.09.2012р. №1015 нежитловим приміщенням, розташованим по АДРЕСА_3 (предмет іпотеки Банку) та по АДРЕСА_4 (предмет іпотеки ТОВ Банк Фінанси та кредит(в подальшому іпотекодержатель ТОВ "Олком Лізинг") була надана дреса: АДРЕСА_1 . Таким чином, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, яка прийнята судом ухвалою від 25.04.2023, визнати недійсними правочини, які вчинені відносно об`єкта нерухомості площею 106,3 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_7 , зараз вул. Соборна,6а), іпотекодержателем якого є АТ КБ Приватбанк.

Протокольною ухвалою суду вказане клопотання було повернуто представнику позивача без розгляду, оскільки судом вже вирішено по суті клопотання представника ТОВ "Олком Лізинг" про залучення третьої особи у справі та відмовлено у залученні цього товариства в якості третьої особи, яка не заяляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07.11.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Також в матеріалах справи містяться численні заперечення відповідчаки ОСОБА_1 , щодо неналежного виокнанян позивачем ухвал суду про витребування доказів та неповного задволення судом її клопотань про витребування доказів.

24 квітня 2025 року до суду надійшов письмовий виступ у судових дебатах, поданий ОСОБА_1

10 червня 2025 року на адресу суду від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, в яких вона зазначає , що до позовної заяви не долучені всі копії документів відносно кредитного договору, договору іпотеки та додаткові угоди до кредитного договору, договору іпотеки, копії договорів поруки та додаткові угоди до них, докази повноваження представника позивача в порушення чинного законодавства відсутні. Позивач не довів, що ОСОБА_1 , ОСОБА_5 їм щось винні, що є якийсь борг, якщо не має заборгованості то не має і боргу. Але представник позивача відводить суд та учасників справи від суті спору. Який матеріальний інтерес Банку порушений - не доведено позивачем. Просить відмовити повністю в задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні представник АТ КБ "ПриватБанк" адвокат Демарчук Н.О. зазначила, що просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну предмету позову у повному обсязі. Зазначила , що рішенням суду, яке набуло законної сили звернуто стягнення на предмет іпотеки, про що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було достовірно відомо. Діючи всупереч умовам договору іпотеки відповідачка умисно, з метою уникнення відповідальності перед кредитором та з метою унеможливити виконання рішення суду спочатку змінили адресу іпотечного майна, а потім подарувала його на корсить ОСОБА_6 , чим вчинила фраудаторний правочин, який має бути визнаний судом недійсним. Щодо виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки- то зазначила, що, по-перше, кредитна заборгованість позичальником та поручителями не погашалася за цей час жодним чином. По-друге, Банк намагався виконати це рішення суду, проте дізнався про зміну адрес предмета іпотеки та його фактичне об`єднання з іншим нежитловим приміщенням - отже було очевидним, що звернути стягнення на предмет іпотеки за адресою АДРЕСА_3 після зміни адреси за рішенням виконкому від 28.09.2012 року на адресу АДРЕСА_1 , та державної реєстрації нерухомості за цією адресою - буде неможливо. Проте, сталася лише зміна адреси одного і того ж об`єкта нерухомості , а отже іпотека Банку залишається дійсною незалежно від рішення органу місцевого самоврядування.

При цьому на питання суду , яким чином задоволення заявлених позовних вимог про визнання договору дарування недійсним відновить права Банку та поновить можливість виконання примусового рішення суду від 22.05.2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, при незміннності адреси предмета іпотеки (адже саме це стало перешкодою звернення стягнення на майно в примусовому порядку згідно пояснень представника позивача) - адвокат Демарчук Н.О. суду пояснила, надалі Банк буде вирішувати і це питання.

Також просила суд врахувати, що рішеннями двох судових інстанцій по справі № 490/963/24, яке є в свободному доступі в ЄДРСР, встановлено нікчемність цих договорів дарування.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_7 просила суд повністю відмовити у задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи свою позицію обставинами, які раніше були викладені у відзиві на позов, численних пиьсмових поясненнях по суті позовних вимог, та викладені у письмовому виступі в судових дебатах . Звернула увагу сду на те, що позивачем не доведено ні наявність дійсної заборгованості за кредитним договором, ні наявність правових підстав для визнання договорів недійсними - оскільки Банком не надано доказів того, що об`єкт нерухомості, який був подарований за оспорюваними договорами дарування, та предмет іпотеки - це один і той самий об`єкт нерухомості. Звернула увагу суду на задавненість позовних вимог та умисне невиконання Банком рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки більше 10 років.

Представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокат Труба К.Б. надала суду заяву про розгляд спрваи у їх відсутність, просила про відмову у задоволенні позову в повному обсязі з підтсав необгрунтованості та недоведеності .

Звертає увагу суду на те, що як вбачається із наявних документів предмет іпотеки за договором від 31 серпня 2006 року і предмети іпотеки за договорами іпотеки від 14.10.2015 року це різні предмети іпотеки і не тільки за адресою, а іза технічними характеристиками, площами, конструкціями та назвами. Жодного доказу про те, що це один і той самий предмет іпотеки позивачем не було надано.

Що стосується твердження позивача про те, що укладаннядоговорів дарування та іпотек від 14.10.2015 року мало на меті уникнення ОСОБА_8 сплати заборгованості за кредитним договором тавиконання судового рішення, що набрало законної сили по справі № 784/1718/13, яким були задоволені позовні вимоги банку(позивача) про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони нічим не обгрунтовані і не підтверджені належними та допустимими доказами.

Наголошує, що у справі взагалі відсутні будь-які докази доводів позивача, крім копій договорів.

Будь-яких доказів неможливості виконання рішенняпо справі№ 784/1718/13 у цій справі позивачем не надано, як і доказів, що банк взагалі намагався виконати це рішення.

Зазначає також про безпідставність доводів представника позивача, щодо начеб-то фіктивності договорів дарування та іпотек від 14.10.2015 року. Оспорювані договори були укладені через декілька років після ухвалення апеляційним судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки по договору від 31.08.2006 року, контрагент, з яким ОСОБА_1 уклала оспорювані правочини не є родичами, дружиною, чоловіком (колишніми в тому числі), пасинками чи якимось іншимчином повязаними родинними звязками особами). В чому був порушений принцип добросовісності або зловживання правом позивачем не наведено. Жодного доказу на підтвердження гіпотези представника позивача про фіктивність оспорюваних договорів не надано. Позивач навіть не вказав обставин яким чином він намагався виконати рішення суду у справі № 784/1718/13, що йому завадило це зробити, яка сума заборгованості у ОСОБА_1 перед позивачем і так далі.

Відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, повідомлялялася судом належним чином багаторазово, причини неявки суду не повідомила, відзиву на позов не подала.

Третя особа ОСОБА_5 , надав суду заяву про розгляд спрваи у його відсутність, просив про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на запереченння, виклдаені в численних письмових поясненнях по суті спору.

Третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Назарова О.С. в судове засідання не з`явилася, повідомлялялася судом належним чином багаторазово, причини неявки суду не повідомила, пояснень на позов не подала.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне розглянути справу по суті в даному судовому засіданні, оскільки неявка відповідача в даному випадку не перешкоджає розгляду справи, так як він свою позицію щодо позову висловив в заяві по суті справи.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 31 серпня 2006 року між ПАТ КБ Приват Банк та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 80 МФ/2006, згідно із умовами якого відповідач отримав 250 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних та строком до 27 серпня 2013 року.

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_5 за вказаним договором, 31 серпня 2006 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4664, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку належне їй на праві власності нежитлове приміщення промислового магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 106,3 кв.м. (приміщення 17-1, 99-11, 99-1, 99-2, 99-3, 99-4, 99-5, 99-6).

Згідно пункту 20.3 Договору іпотеки, іпотекодатель ОСОБА_1 зобов`язалася не здійснювати зведення, знищення, реконструкцію, перебудову, перепланування Предмету іпотеки без відповідного письмового дозволу Іпотекодержателя.

Згідно пункту 20.7 Договору іпотеки, відповідач зобов`язалася не передавати предмет іпотеки в оренду, у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користування, не здійснювати його відчуження без письмової згоди іпотекодержателя.

В липні 2009 року ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є позивач по даній справі, звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва із позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про звернення стягнення на рухоме та нерухоме майно. У своїх вимогах банк просив передати в заклад рухоме майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 80МФ/2006 від 31.08.2006 р. на загальну суму - 428 976,17 доларів США, звернути стягнення на рухоме та нерухоме майно шляхом вилучення у ОСОБА_1 належного їй на праві власності заставленого майна. Також банк просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на заставлене майно шляхом продажу конкретному покупцю з правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця. Крім цього, було вирішено в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на нежитлове приміщення промислового магазину загальною площею 106,3 кв.м., шляхом продажу вказаного предмету іпотеки банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Наполягаючи на задоволенні позову, Банк посилався на те, що ОСОБА_5 зобов`язання по кредитному договору виконував неналежним чином, внаслідок чого станом на 28 серпня 2012 року виникла загальна заборгованість в сумі 428 976,17 доларів США, що еквівалентно 3 428 806 грн. 53 коп., з яких: 205073,84 дол.США, що еквівалентно 1638539,98 грн. заборгованості за кредитом; 146838,40 дол.США, що еквівалентно 1173238,81 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 77063,93 дол.США , що еквівалентно 615740 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, яку Банк просив стягнути на свою користь шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та на предмет застави.

Рішенням по справі № 784/1718/13 апеляційного суду Миколаївської області від 22.05.2013 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором укладеним між публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк»» та ОСОБА_5 № 80 МФ/2006 від 31 серпня 2006 року в сумі 428 976,17 доларів США, що еквівалентно 3 428 806 грн. 53 коп., з яких: 205073,84 дол.США, що еквівалентно 1638539,98 грн. заборгованості за кредитом; 146838,40 дол.США, що еквівалентно 1173238,81 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 77063,93 дол.США , що еквівалентно та 615740 грн. пені, звернути стягнення відповідно до іпотечного договору від 31 серпня 2006 року, на належне на праві власності ОСОБА_1 нежитлове приміщення промислового магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке знаходиться в АДРЕСА_2 , загальною площею 106,3 кв.м. (приміщення 17-1, 99-1, 99-1, 99-2, 99-3, 99-4, 99-5, 99-6), застосувавши процедуру продажу шляхом надання іпотекодержателю права на продаж предмету іпотеки будь-якій особі-покупцеві, з отриманням Банком витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням Банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та встановити початкову ціну 194 271 грн. та встановити початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом ).

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави відмовлено.

Також при дослідженні судом матеріалів цивільної справи № 2-1638/11 по справі за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно( по якій судом апеляційної інстанції ухвалено рішення від 22.05.2013 року ) - судом встановлено, що матеріали справи дійсно не містять доказів звернення позивачем до примусового виконання судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухваленого в межах даної справи . Також суд звертає увагу на те, що при наданні Банком розрахунку заборгованості за кредитним договором № 80МФ/2006 року у цьому розрахунку та виписці по рахунку, які наявні в матеріалах даної справи, враховані платежі, сплачені позичальником на погашення як тіла кредиту, так і процентів за користування кредитом за 2006-2010 роки.

Проте, в межах розгляду даної справи Банком на виконання вимог ухвали суду надано розрахунок заборгованості з а договором №80МФ/2006 від 31.08.2006 , згідно якого станом на 22.04.2024 року заборгованість скаладає 883 551,11 USD що складає еквівалент 35 150 843,94 грн, а саме:- 205073,84 USD, що складає еквівалент 8158575,62 UAH - заборгованість за кредитом- 553477,27 USD що складає еквівалент 22019318,32 UAH - залишок заборгованості за простроченими процентами- 125000 USD що складає еквівалент 4972950 UAH - пеня.

Судом досліджено виписку за особовим рахунком ОСОБА_5 за кредитним договором №80МФ/2006 від 31.08.2006 року за період з 31.08.2006 року по 26.07.2023 року, з якої вбачається: валюта кредиту : USD; залишок кредиту на 28.07.2023 року: - 1851 532,81 ; Залишок тілу кредиту на початок періоду: 251 323,33 ; Залишок тілу кредиту на кінець періоду: 205 073,84.

Судом досліджено виписку по кредитному рахунку ОСОБА_5 , на який відбувалося погашення та нарахованні складові заборгованості за кредитним договором №80МФ/2006 від 31.08.2006 за період з 22.05.2013 року по 24.05.2024 року.

Судом також досліджено виписки по рахунку, які надані ОСОБА_5 , за період 2006-2010 років та оригінали квитанцій ( копії містяться в матеріалах справ) про спалту кредитної заборгованості за зазначений період.

Враховуючи вищевикладене суд вважає за необхідне зазначити, що хоча в розрахунку заборгованості , який наданий Банком в межах розгляду справи № 490/7902/16 ц дійсно маються розбіжності як з наданими ОСОБА_5 та ОСОБА_1 квитанціями про сплату заборгованості за вказаним кредитом ( не всі платежі враховані Банком) , так і з встановленою судовим рішенням у справі № 784/1718/13 (провадження №22-ц/784/1622/13) сумою заборгованості - таке не має значення для правильного вирішення справи. Так, розмір заборгованості за кредитним договором, укладеним між публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк»» та ОСОБА_1 № 80 МФ/2006 від 31 серпня 2006 року , в сумі 428 976,17 доларів США, що еквівалентно 3 428 806 грн. 53 коп., з яких: 205073,84 дол.США, що еквівалентно 1638539,98 грн. - заборгованості за кредитом; 146838,40 дол.США, що еквівалентно 1173238,81 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 77063,93 дол.США , що еквівалентно та 615740 грн. пені - станом на 28 серпня 2012 року - встановлена судом в межах розгяду справи № 784/1718/13 від 22 травня 2013 року , яке набуло законної сили. Доказів сплати кредитної заборгованості після серпня 2012 року відповідачами та третіми особами суду не надано.

За такого , суд вважає встановленим, що як на момент звернення стягнення на майно відповідача, так і нас час розгляду даної справи існує заборгованість позичальника перед Банком за кредитним договром № 80 МФ/2006 від 31 серпня 2006 року в сумі 428 976,17 доларів США.

Правомірність нарахування відсотків та штрафних санкцій Банком поза межами дії вказаного кредитного договру, на що наголошували відповідачі в судовому засіданні, не є предметом розгляду даної справи.

Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 вересня 2012 року №1015 із відповідними змінами «Про зміну і надання адрес та внесення змін до рішень виконкому міської ради» було змінено адресу нерухомого майна з АДРЕСА_4 та АДРЕСА_7 . Зазначене рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради в електронному вигляді розміщені на сайті https://mkrada.gov.ua/documents/19276.html де пунктом 68. Вирішено нежитловим приміщенням, розташованим по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , які належать гр. ОСОБА_1 , надати нову адресу: АДРЕСА_1 .

Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 вересня 2012 року №1023 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна за фізичними особами» після об`єднання двох нежитлових приміщень на користь ОСОБА_1 було оформлено право власності на нерухоме майно загальною площею 616,9 кв.м. з видачою свідоцтво про право власності від 05.10.2012 року. Зазначене рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради в електронному вигляді розміщені на сайті https://mkrada.gov.ua/documents/19283.html де пунктом 242. Вирішено оформити право власності на нежитлові приміщення загальною площею 616.9 кв.м в підвалі та на першому поверсі житлового будинку за літ. А-4, які розташовані по АДРЕСА_1 , за громадянкою ОСОБА_1 .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 30.10.2015 року у справі №490/4845/15-а - адміністративний позов ПАТ КБ "ПриватБанк" до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради у частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Миколаївської міської ради від 28.09.2012 року №1015 "Про зміну та надання адрес і внесення змін до рішень виконкому міської ради", а також про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Миколаївської міської ради від 28.09.2012 року №1023 "Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна за фізичними особами" залишено без розгляду.

Провадження у справі за адміністративним позовом ПАТ "Комерційний банк "ПриватБанк" до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ПАТ "БАНК "Фінанси та Кредит", у частині позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.10.2012 р. № НОМЕР_2 , виданого на ім`я ОСОБА_1 щодо нежитлових приміщень загальною площею 616,9 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 закрито.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2016 року у справі №490/4845/15-а відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2015 року про залишення позову без розгляду та закриття провадження у справі.Постановою Верховного суду від 27.02.2018 року у справі №490/4845/15-а ухвалу Одеського апеляційного суду від 02 лютого 2016 року у справі №490/4845/15-а залишено без змін.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 24.06.2014 року у справі 490/2754/14-ц , яке набуло законної сили, в позові Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про передачу предмету іпотеки в управління іпотекодержателю та покладення зобов`язань - відмовлено.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 18.11.2015 року у справі 490/13551/14 у задоволенні позову ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_5 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя - відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 14.01.2016 року у справі №490/2754/14 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2015 року змінено, виключивши з мотивувальної частини рішення висновок суду про те, що « ОСОБА_1 неправомірно отримано рішення виконкому міськради щодо зміни адреси предмету іпотеки та оформлено право власності на це приміщення після його реконструкції». В іншій частині зазначене рішення суду залишено без змін.

Як вбачається з вказаних судових рішень, з цим позовом Банк звернувся до суду в жовтні 2014 року, в обгрунтування позову позивач зазначав, що у банку існували обєктивні перешкоди щодо реалізації предмету іпотеки, оскільки при отриманні правовстановлювальних документів для реалізації предмету іпотеки отримано витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, з якого вбачається, що зазначеного обєктц нерухомостяі не значиться. В подальшому банком отримано відповідь виконкому Миколаївської міської ради про надання нежитловим приміщенням по по АДРЕСА_3 нової адреси. Таким чином, за твердженням позивача, ОСОБА_1 неправомірно отримано рішення виконкому міськради щодо зміни адреси предмету іпотеки та офомлено право власності на це приміщення після його реконструкції .

Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 19.09.2017 року у справі 522/14332/16 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ПАТ КБ „ПриватБанк штраф за порушення умов договору іпотеки від 31.08.2006 р. в сумі 385 416 грн. та судові витрати.

Як вбачається зі змісту вказаного судового рішення, підставою позову , яка заявлена Банком, було те, що в відповідно до нотаріально посвідчених договорів дарування № 1010 та № 1011 від 14.10.2015 р. право власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . було передано ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 63241858 від 11.07.2016 р. Згідно з п. 21 договору іпотеки передбачено, що уразі порушення іпотекодавцем будь-якого із зобовязань, передбачених п.п. 20.1, 20.4, 20.7, 20.11 цього договору, він сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 30% від вартості предмету іпотеки, яка зазначена в п.12 цього договору. Отже, іпотекодателем ОСОБА_1 було порушено обовязок встановлений п. 20.7 договору іпотеки щодо письмового погодження із іпотекодержателем відчуження предмету іпотеки, тому нарахована неустойка у вигляді штрафу в розмірі 385416 грн.

Постановою Одеського апеляційного суду від 20.06.2023 року у справі 522/14332/16 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2017 року скасовано.У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за порушення умов договору іпотеки - відмовлено.

Як слідує з даного судового рішення, судом встановлено, що у п.1.3. Кредитного договору №80МФ/2006 від 31 серпня 2006 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 зазначено, що строком погашення кредитної лінії є 30 серпня 2013 року включно.Таким чином, у зазначеному договорі сторони погодили строк його дії - до 30 серпня 2013 року.

Однак колегія суддів дійшла до висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» використало право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати суми неустойки, належних йому відповідно до статті 549 ЦК України за порушення умов договору, звернувшись у липні 2009 року з позовом до боржника та поручителя про звернення стягнення на майно (справа № 784/1718/13).Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився і апеляційний суд Миколаївської області, який рішенням від 22 травня 2013 року задовольнив позовні вимоги банку в частині звернення стягнення на іпотечне майно.

У даному випадку, Банк звернувся до суду з позовом до боржника та поручителя про звернення стягнення на майно про у липні 2009 року, у зв`язку із чим право на пред`явлення до відповідача вимог щодо сплати штрафу виникло у позивача з липня 2008 року та закінчилось у липні 2009 року.З урахуванням наведеного, вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення 385416 грн. штрафу за порушення умов договору іпотеки від 31 серпня 2006 року задоволенню не підлягають у зв`язку із спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем по справі .

Рішенням Корабельного районного суду м.Миколаєва від 27.05.2019 року у справі №488/3554/16 у задоволенні позову Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_11 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Як вбачається з даного судового рішення суд дійшов до висновку, що звернувшись в липні 2009 рокудо суду з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором . Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц. Тобто кредитодавець мав право нараховувати передбачені договором проценти та пеню лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків та пені є безпідставним.

З договору дарування нежитлового приміщення від 14.10.2015 року, вбачається, що ОСОБА_1 , передає майно безоплатно у власність (дарує), а ОСОБА_2 , приймає у дар безоплатно : літ.А-4 приміщення 17-1 загальною площею 53,6 кв.м., підвал літ. Апд приміщення 99-1,99-2,99-3,99-4,99-5,99-6,99-6а,99-7,99-8,99-9,99-10,99-11,99-12,99-13,99-14,99-14а,99-15,99-15а загальною площею 266,4 кв.м.,що складає 495/1000 часток у праві власності на нежитлові приміщення загальною площею 646,5 кв.м., розташованих в підвалі та на першому поверсі житлового будинку за літ. А-4 за адресою: АДРЕСА_1 .

П.2. Відчужувані нежитлові приміщення належать ОСОБА_12 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_3 , виданого 05.10.2012 року Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28.09.2012 року №023, зареєстрованого Комунальним підприємством "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації" 11.10.2012 року за реєстраційним номером : 37804814, номер запису: 2143 в книзі : 21; право власності зареєстроване Назаровою О.С., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Витяг №45618311 про реєстрацію права власності від 14.10.2015 року, номер запису про право власності : 11592756, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

П.5. Оціночна вартість нежитлових приміщень згідно Звіту про незалежну оцінку, виконавчого ТОВ "Незалежний центр оцінки,експертизи та аналітики "Пи Кан" (сертифікат ФДМУ суб`єкта оціночної діяльності №15866/13 від 24.12.2013 року) станом на 09.10.2015 року складає 867508 грн.

П.8. Відповідно до Витгів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.10.2015 року обтяження на відчужувані нежитлові приміщення відсутні. Відсутність податкової застави підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 14.10.2015 року за №48076192.

З договору дарування нежитлового приміщення від 14.10.2015 року, вбачається, що ОСОБА_1 , передає майно безоплатно у власність (дарує), а ОСОБА_3 , приймає у дар безоплатно : літ.А-4 приміщення 99-16,99-17,99-18,99-20,99-21,99-22,99-23,99-24,99-25,99-26,99-27,99-28,99-29,99-30,99-31,99-32,99-33,99-34,99-34а,99-35,99а-1,99а-2,99а-3,99а-4,99а-5,99а-6 загальною площею 326,5 кв.м., що складає 505/1000 часток часток у праві спільної часткової власності на нежитлові приміщення загальною площею 646,5 кв.м., розташованих в підвалі та на першому поверсі житлового будинку за літ. А-4 за адресою: АДРЕСА_1 .

П.2. Відчужувані нежитлові приміщення належать ОСОБА_12 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_3 , виданого 05.10.2012 року Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28.09.2012 року №023, зареєстрованого Комунальним підприємством "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації" 11.10.2012 року за реєстраційним номером : 37804814, номер запису: 2143 в книзі : 21; право власності зареєстроване Назаровою О.С., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Витяг №45618311 про реєстрацію права власності від 14.10.2015 року, номер запису про право власності : 11592756, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

П.5. Оціночна вартість нежитлових приміщень згідно Звіту про незалежну оцінку, виконавчого ТОВ "Незалежний центр оцінки,експертизи та аналітики "Пи Кан" (сертифікат ФДМУ суб`єкта оціночної діяльності №15866/13 від 24.12.2013 року) станом на 09.10.2015 року складає 867508 грн.

П.8. Відповідно до Витгів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.10.2015 року обтяження на відчужувані нежитлові приміщення відсутні. Відсутність податкової застави підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 14.10.2015 року за №48076201.

З договору іпотеки від 14.10.2015 року вбачається, що ОСОБА_2 передає в заставу(іпотеку) ОСОБА_4 наступне нерухоме майно: літ.А-4 приміщення 17-1 загальною площею 53,6 кв.м., підвал літ. Апд приміщення 99-1,99-2,99-3,99-4,99-5,99-6,99-6а,99-7,99-8,99-9,99-10,99-11,99-12,99-13,99-14,99-14а,99-15,99-15а загальною площею 266,4 кв.м.,що складає 495/1000 часток у праві власності на нежитлові приміщення загальною площею 646,5 кв.м., розташованих в підвалі та на першому поверсі житлового будинку за літ. А-4 за адресою: АДРЕСА_1 , надалі за текстом "Предмет іпотеки".

Вищевказане нерухоме майно належить Іпотекодавцю на підставі Договору дарування нежитлових приміщень, посвідченого 14 жовтня 2015 року Назаровою О.С., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу за реєстровим №1010, право власності зареєстровано 14.10.2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №45618770, виданий 14.10.2015 року, номер запису про право власності: 11592864; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 01.

Згідно п.1.2. договору іпотеки вбачається, що предмет іпотеки за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо повного та своєчасного виконання іпотекодержателем кожного і всіх його зобов`язань за договором позики, посвідченим 14.10.2015 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Назаровою О.С., за реєстровим №1013, по поверненню грошових коштів, наданих в сумі 200 000 грн., зі строком повернення отриманої позики до 14.10.2016 року включно.

Згідно п.2.1. договору іпотеки вбачається, що вартість об`єкта нерухомого майна становить 429416 ,46 грн. згідно Звіту про незалежну оцінку, виконавчого ТОВ "Незалежний центр оцінки,експертизи та аналітики "Пи Кан" (сертифікат ФДМУ суб`єкта оціночної діяльності №15866/13 від 24.12.2013 року) станом на 09.10.2015 року

З договору іпотеки від 14.10.2015 року вбачається, що ОСОБА_13 передає в заставу(іпотеку) ОСОБА_4 наступне нерухоме майно: літ.А-4 приміщення 99-16,99-17,99-18,99-20,99-21,99-22,99-23,99-24,99-25,99-26,99-27,99-28,99-29,99-30,99-31,99-32,99-33,99-34,99-34а,99-35,99а-1,99а-2,99а-3,99а-4,99а-5,99а-6 загальною площею 326,5 кв.м., що складає 505/1000 часток часток у праві спільної часткової власності на нежитлові приміщення загальною площею 646,5 кв.м., розташованих в підвалі та на першому поверсі житлового будинку за літ. А-4 за адресою: АДРЕСА_1 , надалі за текстом "Предмет Іпотеки"

Вищевказане нерухоме майно належить Іпотекодавцю на підставі Договору дарування нежитлових приміщень, посвідченого 14 жовтня 2015 року Назаровою О.С., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу за реєстровим №1011, право власності зареєстровано 14.10.2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №45619281, виданий 14.10.2015 року, номер запису про право власності: 11592997; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 01.

Згідно п.1.2. договору іпотеки вбачається, що предмет іпотеки за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо повного та своєчасного виконання іпотекодержателем кожного і всіх його зобов`язань за договором позики, посвідченим 14.10.2015 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Назаровою О.С., за реєстровим №1015, по поверненню грошових коштів, наданих в сумі 500 000 грн., зі строком повернення отриманої позики до 14.10.2016 року включно.

Згідно п.2.1. договору іпотеки вбачається, що вартість об`єкта нерухомого майна становить 438091 грн. згідно Звіту про незалежну оцінку, виконавчого ТОВ "Незалежний центр оцінки,експертизи та аналітики "Пи Кан" (сертифікат ФДМУ суб`єкта оціночної діяльності №15866/13 від 24.12.2013 року) станом на 09.10.2015 року.

Як вбачається з рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №25269089 від 14 жовтня 2015 року, приватний нотаріус Назарова Оксана Сергіївна, розглянула заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 14.10.2015 о 10:28:06 реєстраційний номер 13785173, яку подав ОСОБА_3 , провела державну реєстрацію права приватної, спільної часткової власності, розмір частки:505/1000 на нежитлові приміщення з реєстраційним номером 01, що розташований АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Як вбачається з рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №25268831 від 14 жовтня 2015 року, приватний нотаріус Назарова Оксана Сергіївна, розглянула заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 14.10.2015 о 10:17:26 реєстраційний номер 13785090, яку подала ОСОБА_2 , провела державну реєстрацію права приватної, спільної часткової власності, розмір частки:495/1000 на нежитлові приміщення з реєстраційним номером 01, що розташований АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Як вбачається з рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №25271908 від 14 жовтня 2015 року, приватний нотаріус Назарова Оксана Сергіївна, розглянула заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 14.10.2015 о 14:09:33 реєстраційний номер 13787047, яку подала ОСОБА_4 , провела державну реєстрацію іпотеки на нежитлові приміщення з реєстраційним номером 01, що розташований АДРЕСА_1 .

Як вбачається з рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №25271745 від 14 жовтня 2015 року, приватний нотаріус Назарова Оксана Сергіївна, розглянула заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 14.10.2015 о 13:54:35 реєстраційний номер 13786946, яку подала ОСОБА_4 , провела державну реєстрацію іпотеки на нежитлові приміщення з реєстраційним номером 01, що розташований АДРЕСА_1 .

Як вбачається з рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №25271840 від 14 жовтня 2015 року, приватний нотаріус Назарова Оксана Сергіївна, розглянула заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 14.10.2015 о 14:03:10 реєстраційний номер 13787010, яку подала ОСОБА_4 , провела державну реєстрацію заборони на нерухоме майно на нежитлові приміщення з реєстраційним номером 01, що розташований АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 .

Як вбачається з рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №25271659 від 14 жовтня 2015 року, приватний нотаріус Назарова Оксана Сергіївна, розглянула заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 14.10.2015 о 13:46:49 реєстраційний номер 13786891, яку подала ОСОБА_4 , провела державну реєстрацію заборони на нерухоме майно на нежитлові приміщення з реєстраційним номером 01, що розташований АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 .

Іпотека як право на чужу річ поширюється на конкретну індивідуально-визначену річ, що визначена в договорі (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-28728 сво 18).

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.

Іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки (рішення Конституційного Суд України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020).

Суд, реалізуючи свої владні функції, зобов`язаний дотримуватися засадничих принципів публічного права, діяти на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії (ухвалювати рішення), не виходячи за межі чітко окреслених законом прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх повноважень.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому, розглядаючи відповідний спір, суд має установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси осіб, які звертаються з позовом, та чи є обраний позивачем спосіб захисту ефективним, тобто таким, що забезпечить поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинених цими діяннями наслідкам.Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

У процесуальному законодавстві принцип диспозитивності реалізується через засадниче правило ne eat iudex ultra petita partium немає суду за межами вимог сторін. Тобто у судовому процесі потрібно виходити з того, що саме стороні належить право обрати та визначити цілі свого звернення до суду. Суд не вправі змінювати обране особою спрямування, а помилка у праві має наслідком відмову у задоволенні вимог процесуального звернення або інші несприятливі правові наслідки.

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)). Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

Велика Палата Верховного Суду послідовно зауважує, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36)).

Суд звертає увагу на те, що позивач скорситався своїм правом та під час розгляду справи змінив предмет та підстави позову і така заява була прийнята судом, в своїх поясненнях представник позивача послідовно підтримував позовні вимоги саме про визнання вищевказаних договорів недійсними як фраудаторних.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у своїй постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 910/4650/17 дійшов висновку про те, що новоствореним об`єктом нерухомості може вважатись виключно такий, що був створений без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів. Тобто, неможливо визнати новоствореним нерухомим майном об`єкт нерухомого майна, що являє собою вже існуючий об`єкт нерухомості зі зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами.

Так, нежитлові приміщення літ.А-4 приміщення 17-1 загальною площею 53,6 кв.м., підвал літ. Апд приміщення 99-1,99-2,99-3,99-4,99-5,99-6, загальною площею 106,3 кв.м., та інші нежитлові приміщення, всього загальною площею 266,4 кв.м.,що складає 495/1000 часток у праві власності на нежитлові приміщення загальною площею 646,5 кв.м. по АДРЕСА_1 - утворилися внаслідок реконструкції нежитлових приміщень по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_3 та належали на праві власності ОСОБА_1 і яким надана нова адреса: АДРЕСА_1 . А отже цей об`єкт нерухомості не є новоствореним об`єктом нерухомого майна, оскільки створений з прив`язкою до вже існуючої нерухомості: нежитлових приміщень магазину ОСОБА_14 з підвалом, які розташувались по АДРЕСА_3 , та складалися з нежитлових приміщень підвалу, 1-го поверху, загальною площею 106,3 кв., переданих ОСОБА_1 в іпотеку банку.

У зв`язку з тим, ОСОБА_1 подано заяву про проведення державної реєстрації змін щодо нерухомого майна - відповідні зміни про нову площу об`єкта в розмірі 616, 9 кв.м, як і про нову аресу об`єкта нерухомості , до складу якого, поза розумним сумнівом входить предмет іпотеки, внесені до державного реєстру.

В той же час, судом встановлено, що зміна предмету іпотеки відбулася 28 вересня 2012 року без повідомлення про це іпотекодержателя та за наявності вирішеного судом спору (22 травня 2013 року) про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, в результаті реконструкції предмету іпотеки в 2012 році, без згоди на те іпотекодержателя, загальна площа предмета іпотеки по АДРЕСА_3 була збільшена та становила 616,9 кв. м.

Таким чином ОСОБА_1 порушила умови пунктів 20.3 та 20.7 Договору іпотеки здійснення реконструкції (переобладнання, перебудови) предмету іпотеки, дій пов`язаних із зміною права власності на предмет іпотеки без письмового дозволу іпотекодержателя не допускається. Доказів погодження з банком змін предмету іпотеки суду подано не було.

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про іпотеку» іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Отже, незалежно від того, чи були внесені зміни до договору іпотеки у зв`язку з перебудуванням, добудовою тощо предмета іпотеки, чи ні, іпотека поширюється й на таку реконструкцію.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 04 жовтня 2021 року у справі № 686/28888/19, провадження № 61-1215св21.

Таким чином, оскільки предмет іпотеки - нежитлові приміщення промислового магазину " ІНФОРМАЦІЯ_1 " , які розташовані по АДРЕСА_1 , та складаються з нежитлових приміщень літ.А-4 приміщення 17-1 загальною площею 53,6 кв.м., та приміщення 99-1', 99-1,99-2,99-3,99-4,99-5,99-6, загальною площею 106,3 кв. м. зазнали реконструкції (нежитлові приміщенням по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_3 , які належали на праві власності ОСОБА_1 об`єднані з наданням нової адреси: АДРЕСА_1 ), то іпотека поширилась на все реконструйоване майно, тобто і на всі нежитлові приміщення , передані ОСОБА_1 . ОСОБА_2 задоговором дарування нежитлового приміщення від 14.10.2015 року№ 1010, загальною площею 266,4 кв.м.,що складає 495/1000 часток у праві власності на нежитлові приміщення загальною площею 646,5 кв.м., розташованих в підвалі та на першому поверсі житлового будинку за літ. А-4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд ввжає за необхідне зазначити, що судами різних інстанцій при розгляд справ за участі ПАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_1 щодовиконання зобов`язань за цими кредитним договором та договором іпотеки вже неодноразово були зроблені висновки про те, що приміщення, які складали предмет Договору іпотеки від 31.08.2006 року, укладеного в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 80МФ/2006 від 31.08.2006 року , увійшли до складу нежитлових приміщень загальною площею 646,5 кв.м., розташованих в підвалі та на першому поверсі житлового будинку за літ. А-4 за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке було зареєстровано за відповідчкою ОСОБА_1 рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №25268588 від 14 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Назарова О.С., яка розглянула заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 14.10.2015 о 09:51:07 реєстраційний номер 13784922, яку подала ОСОБА_1 , провела державну реєстрацію права приватної власності за нею на нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_8 , та відкрила розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна.

Такі ж висновки зроблені і у постанові Миколаївського апеляційного суду у справі № 490/963/24 від 12 травня 2025 року.

Враховуючи вищенаведене суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Щодо вимог позову про визнання недійсними договору дарування нежитлових приміщень № 1011 від 14 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Назаровою О.С. та договору іпотеки № 1021 від 14 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Назаровою О.С.

Як викладено у Постанові КЦС ВС від 8 квітня 2020 року у справі №761/310/17 , Верховний Суд визнає необґрунтованими доводи заявника про те, що його власний інтерес полягає у тому, щоб зміст договору не суперечив вимогам чинного законодавства, оскільки зазначене не доводить порушення суб`єктивного цивільного права позивача. Категорія власного інтересу фізичної особи не може отримати таке тлумачення, згідно з яким розумітися як повноваження здійснення загального нагляду за дотриманням усіма юридичними та фізичними особами вимог чинного законодавства; цивільний інтерес має носити завжди конкретний характер. Верховний Суд виходить з того, що у ситуації, коли позивач не довів права на позов у матеріально-правому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, чинність або дійсність укладеного правочину тощо.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Постанова ВП ВС від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов Банку в частині вимог, заявлених до ОСОБА_3 при визнання недійсними договру дарування приміщень № 1011 від 14 жовтня 2015 року та договору іпотеки № 1021 від 14 жовтня 2015 року , за якими відбувся перехід права власнсоті на зовсім інші нежитлові приміщення, які ніколи не були предметом іпотеки у іпотекодержателя АТ КБ «ПриватБанк» - не підлягає задоволенню з підстав недоведеності позивачем належними та допустимими доказами порушення відповідачем його прав, що є його процесуальним обов`язком у розумінні статей 12, 81 ЦПК України .

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом

або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція

не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати

або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну

або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов

про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи,

яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи,

яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі

№ 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Натомість, нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом

і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга

статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний»,«є недійсним» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже

в момент свого вчинення (abinitio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipsoiure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (ergaomnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (exofficio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року у справі№ 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Судув складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023рокув справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).

Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (частина третя статті 12 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №501/1703/16-ц (провадження № 14-138цс19) вказано, що «згідно з частиною третьою статті 9 Закону № 898-ІV іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (частина третя статті 12 Закону №898-ІV). У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували надання іпотекодержателем майна на момент укладення договору згоди на передачу в оренду предмета іпотеки. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема припинення дії, яка порушує право (частина 1, пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України). За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що договір оренди № 7 від 31 січня 2015 року є недійсним, оскільки його недійсність встановлена законом, та відповідно до положень статті 215 ЦК України - нікчемним».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2022 року в справі № 753/16439/16-ц (провадження № 61-8346св21) вказано, що «правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (частина третя статті 12 ЗаконуУкраїни «Про іпотеку»).

У даній справі суд встановив, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування 14 жовтня 2015 року та подальшого передачу нерухомості в іпотеку була чинна іпотека за договором іпотеки від 31.08.2006, укладеним з АТ КБ «Приват Банк», зобов`язання за кредитним договором № 80МФ/2006 не було виконано, набуло законної сили рішення суду про звернення стягнення на цей предмет іпотеки, проте згоди на відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна іпотекодержатель не надав, іпотекодавець ОСОБА_1 , за отриманням такого дозвілу до банку-іпотекодержателя і не зверталася.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що укладені з таким порушенням договори дарування є нікчемними в силу частини третьої статті 12 Закону України «Про іпотеку» та та частини другої статті 215 ЦК України.

Як послідовно виснує Верховний Суд, визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.Велика Палата Верховного Суду також погоджується з висновками … щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону.

Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (пункт 69). Такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (пункт 70). Постанова ВП ВС від 4 червня 2019 року, справа №916/3156/17.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову

в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі

№ 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі

№ 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).

Суд, керуючись принципом диспозитивності та виходячи з послідовної позиції представник апозивача, на якій було додаьтково наголошено і в судових дебатах, враховує, що визнання недійсним нікчемного правочину чи встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту права,

чи інтересу. Як наслідок наведене є підставою для відмови в задоволенні позовної вимоги

про визнання договорів недійсними як фраудаторних .Жодних вимог ні про застосування наслідків нікчемності правочинів, ні навіть про застосування наслідків їх недійсності ( адже перешкодою у зверненні стягнення на предмет іпотеки Бакн зазначає саме зміну адреси та реконструкцію іпотечного майна, а не тільки укладення оспорюваних договорів) - позивачем не заявлялося взагалі.

Так, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину. Велика Палата Верховного Суду багаторазово наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності зверненнядо суду для вжиття додаткових засобів захисту. Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Суд додатково звертає увагу на те, що згідно пояснень представника позивача та викладених у позові та додаткових письмових поясненнях обставин справи - перешкодою у зверненні стягнення на спірний предмет іпотеки є, передусім його реконструкція та зміна адреси, отже , навіть при задоволенні позовних вимог Банку про визнання договорів дарування недійсними це жодним чином не призведе до поновлення прав позивача та не вплине на можливість звернення стягнення на цей предмет іпотеки в примусовому порядку.

ВП ВС послідовно зазначає, що визнання правочину недійсним не є способом захисту інтересу в правовій визначеності. Такий інтерес може захищатися, зокрема, позовом про визнання права або позовом про визнання відсутнім права. Водночас захист інтересу в правовій визначеності є неналежним і неефективним, якщо право позивача є юридично захищеним.

Відповідно до ст. 13 ЗУ "Про іпотеку" в редакції на момент виникнення спірних правовідносин жовтень 2015 року , предмет іпотеки може бути переданий в наступну іпотеку за згодою попередніх іпотекодержателів, якщо інше не встановлено попереднім іпотечним договором. Попередня іпотека має вищий пріоритет над наступними іпотеками. Наступна іпотека, предметом якої є декілька об`єктів, що належать різним особам і є предметом попередньої іпотеки, допускається за згодою власників усіх об`єктів нерухомого майна, переданих в спільну іпотеку.

У разі звернення стягнення на предмет іпотеки наступним іпотекодержателем попередній іпотекодержатель також має право звернути стягнення на предмет іпотеки, навіть якщо строк виконання основного зобов`язання перед попереднім іпотекодержателем ще не настав. Якщо попередній іпотекодержатель не скористався цим правом, попередня іпотека є дійсною до повного задоволення вимоги попереднього іпотекодержателя за основним зобов`язанням, а право власності на предмет іпотеки переходить до нового власника разом з обтяженням цього майна попередньою іпотекою.

Попередній іпотекодержатель має право на підставі письмової заяви припинити звернення стягнення на предмет іпотеки, ініційоване наступним іпотекодержателем, якщо таке стягнення матиме наслідком неповне задоволення вимог попереднього іпотекодержателя. У цьому разі вимоги наступного іпотекодержателя підлягають задоволенню після звернення стягнення на предмет іпотеки попереднім іпотекодержателем і після повного задоволення його вимог, забезпечених іпотекою.

При зверненні стягнення на нерухоме майно, що є предметом декількох іпотек, вимоги кожного наступного іпотекодержателя задовольняються після повного задоволення вимог кожного попереднього іпотекодержателя згідно з пріоритетом та розміром цих вимог.

З огляду на вищенаведене, позовні вимоги про визнання договорів іпотеки від 14.10.2015 року також не відповідають належному способу захисту порушеного права.

Щодо права суду встановлювати нікчемність правочину навіть в тому разі, коли такі вимоги стороеами не заявлено,то як викладено у Постанові ОП КЦС ВС від 9 грудня 2019 року, справа № 524/5152/15-ц , під час ухвалення рішення Верховний Суд керувався положенням частини другої статті 215 ЦК України, в якій встановлено виняток із загального правила статті 11 ЦПК України 2004 року щодо розгляду справ судом в межах заявлених особами вимог. Визнання зазначеного договору судом недійсним відповідно до наведеного правила не вимагається у зв`язку з встановленням його нікчемності безпосередньо законом. При цьому, суд також зобов`язаний за власною ініціативою застосувати наслідки недійсності нікчемного договору, що врегульовано частиною п`ятою статті 216 ЦК України. В ухвалі Верховного Суду від 19.10.2022 усправі №757/23249/17-ц зазначено, що нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Оскільки нікчемність правочину має абсолютний ефект і діє щодо всіх, то розумна і обачна особа внаслідок аналізу відповідної норми має усвідомлювати існування очевидної підстави для кваліфікації відповідного правочину як нікчемного. Норма, яка містить підстави нікчемності (темпоральна і сутнісна складова) має бути чинною а момент вчинення правочину.

Як зазначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20), у випадку якщо позивач- іпотекодержатель вважає, що іпотека є та залишалася чинною ( при перереєстрації предмета іпотеки на третю особу тощо) , належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.

Як зазначено у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 31 січня 2024 року у справі № 569/19798/20 (провадження № 61-3534св22), за обставин, коли предмет іпотеки відчужений за відсутності в державному реєстрі відомостей про його обтяження, а позивач вважає себе іпотекодержателем та вважає, що його право іпотекодержателя порушене, належним способом захисту є вимога про визнання права іпотекодержателя за позовом до набувача нерухомого майна. Вимоги щодо відновлення становища, яке існувало до порушення, зокрема шляхом визнання недійсними відповідних договорів щодо відчуження спірного майна, припинення права власності на спірне майно його набувача, не є необхідним для відновлення прав іпотекодержателя.

Ураховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову позивачу в позові з підстави обрання ним неналежного способу захисту своїх прав. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому суд не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам як позову ( щодо застосування положень ст. 234 ЦК України) , так і відзивів відповідачів про неправомірність вимог Банку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки за договором від 31.08.2006 року взагалі.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача не підлягає стягненню сплачений судовий збір.

Керуючись ст. ст. 12, 76-81, 141, 259, 264, 265, 273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Назарової Оксани Сергіївни, ОСОБА_5 про встановлення недійсності правочинів відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.А. Гуденко