Справа №359/540/25
Провадження №2/359/1538/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2025р. м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чирки С.С.,

при секретарі Кулик Т.В.

участю

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою у якій просив розірвати шлюб між сторонами та визначення місця проживання дитини разом з ним.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 07 жовтня 2011 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя з Відповідачем не склалося з причин несумісності характерів, різних поглядів на життя, різних уявлень про роль кожного з подружжя в сім`ї. Внаслідок цього між сторонами часто виникали непорозуміння. Відповідач не розуміє сутності проблем, які виникають у сім`ї, не здатна підтримувати нормальну моральну атмосферу в ній, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Шлюбні відносини фактично припинено, втрачені всі фізичні та духовні зв`язки між сторонами. А відтак, примирення та відновлення сімейних стосунків є неможливим. Наразі, шлюб між вищезгаданими особами носить лише формальний характер і його необхідно розірвати. Вищевикладені обставини і є підставою для звернення Позивача до суду з позовом про розірвання шлюбу. Також сторони не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, виникає необхідність, щоб спір між ними був вирішений судом.

10 лютого 2025 року ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 27).

13 березня 2025 року ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву у якій просив проводити розгляд справи без його участі.

Відповідач в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позову. Пояснила, що проти розірвання шлюбу не заперечує, примирення не бажає. Щодо визначення місця проживання дитини, то син сам виявив бажання проживати з батьком.

Представник третьої особи до суду не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що вказана позовна заява підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 07 жовтня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області був зареєстрований шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище сторін ОСОБА_5 , що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 07.10.2010.

Від шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується повторно виданим свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 29.01.2020.

Відповідно до ст. 110-112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення.

Шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей (ст.109 СК України).

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем.

Суд вважає, що оскільки відповідач визнала позов про розірвання шлюб, примирення не бажає то подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, а тому позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини, то вона не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

З акту обстеження умов проживання, вбачається, що позивач та малолітній ОСОБА_3 , проживають за адресою: АДРЕСА_1 .. Для малолітнього ОСОБА_3 створені всі необхідні умови для повноцінного відпочинку та сну. В даному будинку дитина забезпечена всім необхідним відповідно до свого віку. Дитина має окрему кімнату, ліжко, обладнане робоче місце, є ігрова зона з іграшками.

Відповідно до висновку щодо розв`язання спору про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 №366 від 12.05.2025 року погодженого рішенням виконавчого комітету міської ради, орган опіки та піклування вважає, що у даній справі відсутній предмет спору, оскільки позовні вимоги мають очевидно штучний характер, між сторонами не існує спору щодо того, з ким із них буде проживати дитина.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, яка розглядається, одним із предмету спору є визначення місця проживання неповнолітньої дитини.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 Сімейного кодексу України (далі- СК України)).

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Суд встановив, що за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі у них народився син ОСОБА_3 .

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що дитина проживає разом із своїм батьком, за відсутності судового рішення про встановлення місця проживання дитини та рішення органу опіки про визначення місця проживання дитини. Мати дитини під час розгляду справи в суді не заперечувала проти проживання дитини з батьком, підтвердивши тим самим, що сторони дійшли домовленості щодо проживання сина саме з позивачем.

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітній ОСОБА_3 , суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою.

Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24), від 10 грудня 2024 року у справі №299/8679/23 (провадження № 61-14033св24), від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23 (провадження № 61-14116св24).

Керуючись ст. 3, 6, 19, 112-114, 141, 160, 161 Сімейного Кодексу України, ст.2, 4, 12, 13, 76 - 81, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 07.10.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис №552 розірвати.

В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського Апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16 червня 2025 року.

Суддя Чирка С.С.