(2/199/163/25)
РІШЕННЯ

Іменем України

07.05.2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Циганок К.С.,

за участю: представника позивача Провоторова Ю.В.,

представника відповідачів Жукової Є.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних від суми невиконаного грошового зобов`язання,

ВСТАНОВИВ:

26 грудня 2022 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 04 грудня 2007 року було укладено кредитний договір №2007-ПМ-153, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 24750 доларів США, однак свої зобов`язання із своєчасного повернення кредиту не виконав. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року було задоволено позов банку до відповідачів та стягнуто з обох відповідачів заборгованість в розмірі 35882,45 доларів США. Наданий час вказане рішення суду не виконано боржниками, а тому позивачем нараховано на непогашену вищевказану заборгованість на підставі ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних за період з 07 грудня 2016 року по 10 листопада 2022 року в розмірі 6381,96 доларів США, які позивач і просив стягнути солідарно із відповідачів по справі.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження.

26 травня 2023 року представником відповідачів подано заяви про застосування строків позовної давності із посилання на те, що нарахування за період з 07 грудня 2016 року по 03 грудня 2019 року здійснені із пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності.

Також тією ж датою представником відповідачів подано відзиви на позов, в яких представник просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності за період нарахування з 07 грудня 2016 року по 04 грудня 2019 року, а також через нарахування в період дії воєнного стану (з 24 лютого 2022 року). Також представник відповідачів послалась на те, що базою нарахування 3% річних за ст.625 ЦК України у відповідності до правової позиції Верховного Суду від 12 березня 2018 року по справі №914/712/16 є лише сума основного боргу, тобто нарахування не можуть бути здійснені на договірні відсотки та пеню, що фактично здійснено позивачем.

09 червня 2023 року позивачем подано відзиви на заяви про застосування строків позовної давності, у якому представник позивача наполягав на дотриманні строків позовної давності при зверненні до суду з огляду на зміст та характер спору.

Також тією ж датою стороною позивача подано відповіді на відзиви, в яких позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, пославшись на правомірність, законність, обґрунтованість і доведеність заявлених позовних вимог.

20 червня 2023 року представником відповідача Качалова В.В. подано суду заперечення на відповідь на відзив, в яких представник просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з тих підстав, що заборгованість в розмірі 35882,45 доларів США не є базою для нарахування 3% річних, оскільки становить борг із процентів та пені, вказана заборгованість була частково погашена за рахунок застави автотранспорту, що не враховувано позивачем. Знову представник послалась на пропуск позивачем строків позовної давності при здійсненні нарахувань за період з 07 грудня 2016 року по 03 грудня 2019 року, а також на здійснення нарахувань з 24 лютого 2022 року по 10 листопада 2022 року в період воєнного стану, що є порушенням вимог закону.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2023 року закрито підготовче провадження у справі.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2023 року цивільну справу направлено за пісдуністю до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2023 року цивільну справу прийнято до провадження та вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін спочатку.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська від 24 січня 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимог підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі з викладених у ньому підстав та обставин.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволенні позовних вимог заперечувала в повному обсязі з підстав, викладених раніше у заява про застосування строків позовної давності та відзивах, послалась також на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30 квітня 2025 року по справі №296/7805/21 щодо баз нарахування 3% річних за ст.625 ч.2 ЦК України.

За таких обставин у відповідності до ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників справи.

Вислухавши представників сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 04 грудня 2007 року між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено кредитний договір №2007-ПМ-153, за умовами якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 24750 доларів США, а позичальник повернути кредит до 03 грудня 2012 року згідно графіку погашення кредиту, сплативши проценти за користування кредитом та інші обов`язкові платежі. Дані обставини підтверджуються копією кредитного договору, копією заяви про видачу готівки.

З метою забезпечення виконання відповідачем ОСОБА_1 , як позичальником, вищевказаних взятих на себе договірних кредитних зобов`язань між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем ОСОБА_2 , як поручителем, 04 грудня 2007 року укладено договір поруки №2007-ПМ/153. За умовами такого договору відповідач ОСОБА_2 зобов`язалась перед кредитодавцем відповідати солідарно та в повному обсязі із позичальником ОСОБА_1 за невиконання останнім взятих на себе договірних зобов`язань за кредитним договором №2007-ПМ-153 від 04 грудня 2007 року. Умовами договору поруки строк дії поруки не передбачений. Викладені обставини підтверджуються копією вказаного договору поруки.

Судом також встановлено, що виконання позичальником його кредитних зобов`язань забезпечено такою договором застави автотранспорту №2007-ПМ-153 від 04 грудня 2007 року, укладеним між позивачем, як заставодержателем, та відповідачем ОСОБА_1 , як заставодавцем. Предметом застави за цим договором був належний заставодавцю автомобіль «Mercedez-Benz 311 CDI», 2002 року виробництва, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 . Викладене підтверджується копією договору застави.

27 вересня 2010 року між позивачем та відповдіачем ОСОБА_1 складено акт, на підставі якого позивач прийняв вищевказаний заставний автомобіль для подальшої його реалізації та спрямування отриманих коштів для погашення кредитної заборгованості. Копія акту наявна в матеріалах справи.

21 листопада 2011 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська за наслідками розгляду по суті цивільної справи №0417/2-3649/2011 було ухвалено заочне рішення суду, яким задоволено в повному обсязі позовні вимоги та вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №2007-ПМ-153 від 04 грудня 2007 року станом на 04 жовтня 2011 року в розмірі 27439,76 доларів США, що є еквівалентом 218768,97 гривень. Копія вищевказаного заочного рішення наявна в матеріалах цивільної справи.

Як слідує зі змісту копії акту приймання-передачі автомобіля від 26 липня 2015 року, а також копії виписки з особового рахунку відповідача ОСОБА_1 за період з 04 грудня 2007 року по 30 квітня 2024 року та копій меморіальних ордерів 26 липня 2015 року заставний автомобіль «Mercedez-Benz 311 CDI», 2002 року виробництва, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 було реалізовано в якості погашення боргу відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №2007-ПМ-153 від 04 грудня 2007 року шляхом зарахування коштів на відповідний банківський рахунок 03 серпня 2015 року.

07 грудня 2016 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська за наслідками розгляду по суті цивільної справи №199/5159/16-ц (провадження №2/199/2336/16) було ухвалено заочне рішення, яким вирішено стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь позивача Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №2007-ПМ-153 від 04 грудня 2007 року, яка виникла станом на 05 липня 2016 року та складається з наступного: заборгованість за кредитом 35882,45 доларів США, що за курсом НБУ становить 890961,23 гривень. Копія рішення наявна в матеріалах справи.

Також судом встановлено, що ухвалами Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська від 22 лютого 2017 року, 26 грудня 2024 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду від 07 грудня 2016 року по цивільній справі №199/5159/16-ц та заяву представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Жукової Є.Б. про перегляд заочного рішення суду по цивільній справі №199/5159/16-ц за нововиявленими обставинами відповідно. Вказані ухвали наявні в Єдиному державному реєстрі судових рішень, відомості з якого суд використовує у відповідності і на підставі ст.ст.2-6 Закону України «Про доступ до судових рішень», ст.81 ч.7 ЦПК України.

Як встановлено в ході розгляду справи, не спростовується матеріалами цивільної справи та не заперечувалось сторонами як на момент подання позову, так і його судового розгляду, відповідачами не сплачено позивачу кредитну заборгованість в розмірі, який вирішено стягнути солідарно з відповідачів заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року по цивільній справі №199/5159/16-ц. За таких обставин позивачем, як новим кредитором, нараховано на підставі ст.625 ч.2 ЦК України на розмір стягуваної зазначеним заочним рішенням суду кредитної заборгованості (35882,45 доларів США) за період 07 грудня 2016 року по 10 листопада 2022 року та заявлено до стягнення у даному позові 3% річних в сумі 6381,96 доларів США. Викладене підтверджується розрахунком заборгованості.

Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім як зазначеними договорами та заочним рішенням суду, врегульовані нормами ЦК України.

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

За змістом норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України), договір поруки (ст.553 ЦК України).

Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст.612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ст.ст.546, 547 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст.559 ч.4 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення між сторонами договору поруки) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Нормами ст.ст.598, 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В той же час, п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

В свою чергу, Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указами Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року, №259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18 квітня 2022 року, №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 травня 2022 року, №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12 серпня 2022 року, №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07 листопада 2022 року, №№58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 6 лютого 2023 року, №254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01 травня 2023 року, №451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 26 липня 2023 року, №734/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 листопада 2023 року, №49/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 05 лютого 2024 року, №271/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 травня 2024 року, №469/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 23 липня 2024 року, №740/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 28 жовтня 2024 року, №26/2025 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 січня 2025 року, №235/2025 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15 квітня 2025 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні останній раз з 05 години 30 хвилин 09 травня 2025 року строком на 90 діб.

Згідно положень ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17.

Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №645/5557/16-ц).

Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені в ході розгляду справи на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм цивільного законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Разом з тим, після спливу строку кредитування внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному кредитному договорі, або внаслідок реалізації кредитодавцем свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом в порядку ст.1050 ч.2 ЦК України (шляхом направлення позичальнику відповідної вимоги або шляхом подання відповідного позову до суду) припиняється право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом, а також неустойку. В таких правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування.

Зазначена вище правова позиція суду підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18, від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц, від 26 січня 2021 року по справі №522/1528/15-ц.

За змістом ст.ст.509, 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відтак, до грошового зобов`язання беззаперечно належить і зобов`язання боржника повернути кредитору визначену рішенням суду суму грошових коштів.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення, а отже приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань, а значить поширюють свою дію і на грошове зобов`язання, яке виникло на підставі договору, делікту або рішення суду.

При цьому, інфляційні втрати, в тому числі з огляду на положення ст.ст.1, 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», нараховуються лише у випадку прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях, оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а не іноземна валюта.

Наведені трьома абзацами вище правові висновки суду відповідають правовим позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2018 року по справі №910/10156/17, від 11 квітня 2018 року по справі №758/1303/15-ц, від 16 травня 2018 року по справі №686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року по справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року по справі №922/3095/18, від 18 березня 2020 року по справі №902/417/18, від 22 вересня 2020 року по справі №918/631/19, від 03 жовтня 2023 року по справі №686/7081/21, від 11 жовтня 2023 року по справі №757/3572/17-ц, від 09 листопада 2023 року по справі №420/2411/19, а також у правовій позиції Верховного Суду у постановах від 22 червня 2020 року по справі №752/10525/16-ц, від 10 квітня 2025 року по справі №756/16464/23, від 23 квітня 2025 року по справі №161/13011/23, від 24 квітня 2025 року по справі №757/357/23-ц.

Отже, положення ст.625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Зокрема, за змістом правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 23 січня 2019 року по справі №320/7215/16-ц, передбачені ст.625 ЦК України інфляційні втрати та 3% річних можуть нараховуватись і на суми судових витрат, стягуваних за рішенням суду, якщо боржником такі судові витрати протиправно не сплачуються.

У разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16, аналогічні висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі №464/3790/16-ц та від 04 липня 2018 року по справі №761/12665/14-ц.

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін по даній цивільній справі, то в ході її розгляду встановлено, що між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем ОСОБА_1 04 грудня 2007 року було укладено валютний кредитний договір №2007-ПМ-153, на забезпечення виконання вимог позичальника за яким в той же день між кредитодавцем, правонаступником якого є позивач, та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір поруки. При цьому, строк повернення кредиту внаслідок реалізації кредитодавцем свого права вимагати його дострокового повернення в повному обсязі сплив ще у жовтні 2011 року. Внаслідок порушення позичальником свого договірного зобов`язання з повного та своєчасного повернення отриманого кредиту та не виконання вимоги кредитодавця про дострокове повернення кредиту кредитодавець звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовом до позичальника та поручителя про солідарне стягнення з останніх кредитної заборгованості за вищевказаним кредитним договором, отримав позитивне для себе заочне рішення суду. В подальшому через непогашення боргу позивач знову звернувся вже до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до позичальника та поручителя про солідарне стягнення з останніх кредитної заборгованості за вищевказаним кредитним договором, отримав позитивне для себе заочне рішення суду від 07 грудня 2016 року, яке набрало законної сили 22 лютого 2017 року, а також Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська ухвалами від 22 лютого 2017 року та 26 грудня 2024 року було відмовлено відповідачам у перегляді заочного рішення в тому числі за нововиявленими обставинами. На даний час вищевказане заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська залишається невиконаним ні повністю, ні частково. Таким чином, кредитодавець, а отже і позивач у даній цивільній справі, відповідно до чинних норм цивільного законодавства та усталеної практики суду касаційної інстанції набув право на нарахування передбачених ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних, чим і скористався шляхом звернення до суду із даним позовом, в якому просить стягнути такий особливий різновид відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання за період з 07 грудня 2016 року до 10 листопада 2022 року в загальному розмірі 6381,96 доларів США. В той же час, ухвалення згаданих заочних рішень судів про солідарне стягнення кредитної заборгованості з позичальника та поручителя не припиняє правовідносин сторін за кредитним договором та договором поруки, а отже не є перешкодою для подання до суду даного позову, який вирішується наразі. За таких обставин, з огляду на доведення перед судом розміру наявного боргу за кредитом, позовні вимоги позивача у даній справі суд вважає правомірними, обґрунтованими, однак такими, що підлягають задоволенню, однак частково шляхом стягнення частини нарахованих позивачем 3% річних в розмірі 5335,18 доларів США за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року та лише з відповідача ОСОБА_1 .

Частковість задоволення позовних вимог зумовлена тим, що згідно ст.559 ч.4 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення між сторонами договору поруки) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. На відміну від строку позовної давності, строк, передбачений ч.4 ст.559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

За змістом ст.ст.251, 252 ЦК України умови договору поруки про його дію до повного виконання зобов`язань за кредитним договором (припинення зобов`язань боржника) не є строком, встановленим у договорі поруки, оскільки останній визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Наведені у чотирьох абзацах вище правові висновки повністю відповідають правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 22 серпня 2018 року по справі №2-1169/11, від 10 квітня 2019 року по справі №604/156/14-ц, від 03 липня 2019 року по справі №1519/2-3165/11, від 08 червня 2021 року по справі №202/781/14-ц, а також правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постановах від 25 вересня 2019 року по справі №555/540/17, від 03 листопада 2021 року по справі №0417/2-4621/2011.

Щодо правовідносин сторін у даній цивільній справі, то як встановлено судом в ході розгляду справи і зазначалось вище, кредитний договір №2007-ПМ-153 від 04 грудня 2007 року передбачав строк кредитування до 03 грудня 2012 року, однак кредитодавцем було реалізоване передбачене таким кредитним договором та законом право вимагати від позичальника дострокового погашення кредитної заборгованості, внаслідок чого строк повернення кредиту настав для позичальника ще раніше. Відтак, кредитодавець, а отже і позивач, бажаючи пред`явити вимогу до поручителя, зокрема позов про стягнення як кредитної заборгованості, так і нарахованих на неї на підставі ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних, обов`язок зі сплати яких є акцесорним, додатковим до основного і залежним від нього зобов`язанням, яке поділяє його долю, мав пред`явити таку вимогу/позов до суду протягом строку дії договору поруки, укладеного із відповідачем ОСОБА_2 . З огляду на те, що зі змісту матеріалів справи не вбачається встановлення строку дії поруки ОСОБА_2 у відповідному договорі, строк виконання основного кредитного зобов`язання сплив задовго до подання до суду даного позову, який вирішується, тобто на момент подачі даного позову пройшло майже десять років з моменту спливу встановленого ст.559 ч.4 ЦК України шестимісячного строку дії поруки ОСОБА_2 , а строк дії поруки є преклюзивним, не може бути зупиненим, перерваним та/або поновленим, є строком самого існування зобов`язання між кредитором та поручителем, сплив якого зумовлює припинення правовідносин між вказаними особами, суд приходить до висновку, що внаслідок спливу строку дії поруки означеного відповідача відсутня передбачена законом підстава для покладення на відповідача ОСОБА_2 передбаченої ст.625 ч.2 ЦК України відповідальності за невиконання позичальником ОСОБА_1 його зобов`язання із повернення кредиту, а отже і відсутня підстава для задоволення позовних вимог, пред`явлених позивачем саме до відповідача ОСОБА_2 , як поручителя.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог відносно відповідача ОСОБА_1 , суд керувався наступним. Так, позивач, пред`являючи позовні вимоги про стягнення на підставі ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних, визначає період нарахування з 07 грудня 2016 року по 10 листопада 2022 року. Визначення позивачем вказаної кінцевої дати періоду нарахування суперечить вимогам п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно яких нарахування передбачених ст.625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних з 24 лютого 2022 року включно є неправомірним з огляду на введення з означеної дати на всій території України воєнного стану, який досі триває. Отже кінцевою датою розрахунку має бути 23 лютого 2022 року.

При цьому суд критично оцінює та не приймає до уваги твердження сторони відповідачів про те, що визначена заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі №199/5159/16-ц кредитна заборгованість не може бути базою для нарахуванням 3% річних за ст.625 ч.2 ЦК України. Така оцінка судом зазначених тверджень сторони відповідачів ґрунтується на наведених вище правових висновках Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, за змістом яких 3% річних нараховуються на будь-яке грошове зобов`язання, як визначене договором, так і рішенням суду. Грошовим зобов`язанням, в свою чергу, є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. У правовідносинах кредитування грошовим зобов`язанням є не тільки обв`язок з повернення тіла кредиту, а й обов`язок позичальника зі сплати на користь кредитодавця процентів за користування кредитом, а також штрафних санкцій за неналежне виконання/невиконання зобов`язань за кредитним договором. Таким чином твердження представника відповідачів про те, що 3% річних мають нараховуватись лише не тіло кредиту є хибним тлумаченням норма матеріального права, а також наведеним та релевантним і актуальним правовим висновкам судів касаційної інстанції. Щодо посилань сторони відповідачів з цього приводу на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 12 березня 2018 року по справі №914/712/16 та від 30 квітня 2025 року по справі №296/7805/21, то суд не приймає до уваги такі правові висновки, виходячи з того, що вони суперечать наведеним судом вище правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, які є вищими за ієрархією та від яких на даний час відступу немає, і такі правові висновки Великої Палати Верховного Суду сформульовані відносно всіх грошових зобов`язань, а не лише для застосування у тих правовідносинах та у тих цивільних справах, в яких їх висловлено. Більш того, правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 30 квітня 2025 року по справі №296/7805/21, є нерелевантними для розгляду цією справи, оскільки виловлені не у кредитних правовідносинах, тобто висновки у згаданій справі і у справі, яка вирішується, а також встановлені фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними.

Крім того, критично суд оцінює твердження сторони відповідачів про те, що визначена заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі №199/5159/16-ц від 07 грудня 2016 року заборгованість була частково погашена передачею заставного автомобіля «Mercedez-Benz 311 CDI», 2002 року виробництва, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 . Така оцінка судом тверджень сторони відповідачів зумовлена тим, що матеріали цивільної справи містять копію акту приймання-передачі автомобіля від 26 липня 2015 року, а також копію виписки з особового рахунку відповідача ОСОБА_1 за період з 04 грудня 2007 року по 30 квітня 2024 року та копії меморіальних ордерів, згідно яких 26 липня 2015 року заставний автомобіль «Mercedez-Benz 311 CDI», 2002 року виробництва, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 було реалізовано в якості погашення боргу відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №2007-ПМ-153 від 04 грудня 2007 року шляхом зарахування 03 серпня 2015 року коштів від такої реалізації на відповідний банківський рахунок. Твердження сторони відповідачів про перереєстрацію зазначеного автомобіля за іншою особою вже після ухвалення згаданого заочного рішення суду не спростовують зазначених фактів реалізації та зарахування коштів, а свідчать лише про перереєстрацію авто за новим власником.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд також враховує, що натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція ст.625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Разом з тим, якщо кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є ані натуральним, ані задавненим, а кредитор має право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України. Наведений правовий висновок узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року по справі №757/44680/15-ц, від 17 лютого 2021 року по справі №303/7132/18, від 28 вересня 2021 року по справі №759/4755/19, від 19 січня 2022 року по справі №204/3530/17, від 23 листопада 2022 року по справі №285/3536/20, від 13 березня 2023 року по справі №554/9126/20, від 18 травня 2023 року по справі №922/1084/22, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18.

Таким чином, спираючись на наведену вище правову позицію, враховуючи факт та зміст ухвалених 21 листопада 2011 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська по справі №0417/2-3649/2011 та 07 грудня 2016 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська по цивільній справі №199/5159/16-ц заочних рішень, які набрали законної сили, суд приходить до висновку, що існуюче між сторонами кредитне зобов`язання не є ані задавненим, ані натуральним, а тому позов в частині вимог про стягнення на підставі ст.625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат з відповідача ОСОБА_1 є правомірним. При цьому, наявність у позивача перешкод для пред`явлення таких заочних рішень до примусового виконання, за умови набрання цими рішеннями законної сили, не є перешкодою для реалізації позивачем прав на пред`явлення позову про стягнення коштів за ст.625 ч.2 ЦК України.

Щодо заяв відповідачів про застосування строків позовної давності до пред`явлених до них позовних вимог, суд зазначає наступне.

Застосування позовної давність можливе лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. При цьому, розгляд заяви про застосування позовної давності та відмова у позові з підстав пропуску строків позовної давності, у випадку обґрунтованості вказаної заяви та відсутності підстав для поновлення цього строку, є обов`язком, а не правом суду. Схожий за змістом висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року по справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року по справі №504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року по справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року по справі №2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 16 червня 2020 року по справі №372/266/15-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 07 липня 2020 по справі №712/8916/17, а також у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі №509/3589/16-ц, від 28 жовтня 2020 року по справі №686/7483/15-ц, від 11 листопада 2020 року по справі №359/3162/16-ц.

Оскільки за наслідками розгляду справи суд дійшов висновку про правомірність позовних вимог та можливість їх часткового задоволення лише щодо відповідача ОСОБА_1 та за період до 23 лютого 2022 року, то лише щодо такої частини вимог має бути надана оцінка дотримання строків позовної давності. Щодо решти вимог, у задоволенні яких судом відмовлено саме по суті (за період нарахування 3% річних після 23 лютого 2022 року та всіх позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 ), строки позовної давності застосуванню не підлягають.

За змістом ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.267 ч.ч.3, 4 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Нормою ст.261 ч.ч.1, 5 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Аналіз змісту норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10 та 27 квітня 2018 року по справах №910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року по справі №918/117/18, від 30 січня 2019 року по справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року по справі №924/312/18, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц.

Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст.257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.

В свою чергу, за змістом положень постанов Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року №211, «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20 травня 2020 року №392, «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22 липня 2020 року №641, «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року №1236, «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27 червня 2023 року №651 в України в період з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року було установлено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

В свою чергу, Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указами Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року, №259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18 квітня 2022 року, №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 травня 2022 року, №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12 серпня 2022 року, №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07 листопада 2022 року, №№58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 6 лютого 2023 року, №254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01 травня 2023 року, №451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 26 липня 2023 року, №734/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 листопада 2023 року, №49/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 05 лютого 2024 року, №271/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 травня 2024 року, №469/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 23 липня 2024 року, №740/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 28 жовтня 2024 року, №26/2025 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 січня 2025 року, №235/2025 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15 квітня 2025 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні останній раз з 05 години 30 хвилин 09 травня 2025 року строком на 90 діб.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині позовних вимог до відповідача ОСОБА_1 за період з 07 грудня 2016 року по 23 лютого 2022 року, до суду позивач звернувся із даним позовом 26 грудня 2022 року, початок карантину дії карантину обчислюється з 12 березня 2020 року і накладається із період дії в Україні воєнного стану, який запроваджено з 24 лютого 2022 року і триває дотепер, суд приходить до висновку, що частина із заявленого позивачем періоду нарахування 3% річних знаходиться поза межами трирічного строку позовної давності, який необхідно обраховувати з ретроспективно від дати подання позову, однак враховуючи період дії карантину та воєнного стану в Україні. Відтак, період нарахування 3% річних, який знаходиться в межах встановленого законом строку позовної давності і не припадає на період дії воєнного стану, в який такі нарахування і стягнення заборонені законом, має наступний вигляд з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року. Останнє, в свою чергу, свідчить про часткову обґрунтованість заяв відповідачів про застосування строків позовної давності.

Отже, правильний розрахунок 3% річних, здійснений судом з урахуванням строків позовної давності та неможливості нарахувань і стягнення 3% річних в період дії воєнного стану, має наступний вигляд: 35882,45 доларів США (грошове зобов`язання, визначене заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року) х 3% х 1810 (кількість днів прострочення в період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року) : 365(366) (кількість днів у році) : 100 = 5335,18 доларів США. Саме така сума підлягає стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача в порядку часткового задоволення позовних вимог.

Складаючи повний текст даного рішення суду за наслідками розгляду по суті спору сторін, та наводячи у ньому мотивовану оцінку аргументів учасників справи, заявлених як підстави для задоволення та відмови у задоволенні позову, суд у відповідності до норм ст.10 ч.4 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» враховує практику Європейського суду з прав людини як джерело права, відповідно до якої Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово посилався на те, що згідно ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. (див. Ruiz Torija v. Spain, рішення від 9 грудня 1994 року, Серії А №303-А, с.12, §29; Hirvisaari v. Finland, рішення від 27 вересня 2001 року, заява №49684/99, §30; Van de Hurk v. the Netherlands (Ван де Гурк проти Нідерландів), §61; Garcia Ruiz v. Spain (Гарсіа Руїз проти Іспанії), §26; Jahnke and Lenoble v. France (Янке і Ленболь проти Франції) (dec.); Perez v. France (Перез проти Франції), §81; Салов проти України, рішення від 06 вересня 2005 року, заява №65518/01, п.89)

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по справі, суд на підставі норм ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача понесені останнім при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 2925,82 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.11, 15, 16, 509, 512-514, 516, 525, 526, 530, 546, 547, 553, 554, 559, 598, 599, 610-612, 625, 629, 1054, 1055, п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (ЄДРПОУ 14360570; адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення 3% річних від суми невиконаного грошового зобов`язання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (; адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д) нараховані за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року на підставі ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних в розмірі 5335,18 доларів США.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

У рахунок розподілу судових витрат по справі стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (; адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д) судовий збір в розмірі 2925,82 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко