Справа № 169/1006/23 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О. В.
Провадження № 22-ц/802/629/25 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О. І.,

суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

секретар судового засідання Власюк О. С.,

з участю прокурора Ришка А. В.,

представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом керівника Ковельської окружної прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Ковельської районної державної адміністрації про скасування розпорядження, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 , поданою від її імені представником ОСОБА_2 на рішення Турійського районного суду Волинської області від 09 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2023 року прокурор звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що розпорядженням Турійської районної державної адміністрації Волинської області від 21 лютого 2014 року надано дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, орієнтовною площею 0,10 га, рекреаційного призначення для індивідуального дачного будівництва за рахунок земель запасу у межах Соловичівської сільської ради Ковельського району Волинської області.

Розпорядженням Турійської районної державної адміністрації Волинської області від 21 серпня 2014 року затверджено проєкт землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,0812 га, кадастровий номер :04:001:0906, рекреаційного призначення для індивідуального дачного будівництва за рахунок земель запасу у межах Соловичівської сільської ради Ковельського району Волинської області.

На підставі цього розпорядження ОСОБА_3 10 вересня 2014 року, отримавши свідоцтво про право власності на земельну ділянку, зареєструвала своє речове право на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0906 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

17 жовтня 2014 року відповідач ОСОБА_3 подарувала цю земельну ділянку ОСОБА_1 , що підтверджується відповідним записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Під час досудового розслідування кримінального провадження було встановлено, що спірна земельна ділянка до передання її у власність ОСОБА_1 , перебувала у постійному користуванні Державного підприємства «Турійське лісове господарство» та у визначеному законом порядку з користування останнього не вилучалась, і оскільки ця земельна ділянка частково розташована в межах земель лісового фонду, що підтверджується висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи від 13 листопада 2020 року, вона не могла бути передана у приватну власність іншій особі без її вилучення від попереднього користувача.

Оскільки спірна земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, то це є підставою для усунення перешкод Волинській обласній державній адміністрації у здійснені нею права користування та розпорядження спірною ділянкою на підставі статті 152 ЗК України, статті 391 ЦК України, а саме надання земельної ділянки лісогосподарського призначення з порушенням норм Земельного Кодексу та Лісового кодексу України, необхідно вважати як не пов`язане з позбавленням володіння порушенням права власності держави, власник майна може звернутися до суду з негаторним позовом про зобов`язання повернути земельну ділянку.

Враховуючи викладене, позивач просив:

визнати незаконним та скасувати пункт 2 частини першої розпорядження Турійської районної державної адміністрації від 21 серпня 2014 року № 197 «Про затвердження проектів землеустрою та надання

у власність земельних ділянок»;

скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0906 площею 0,0812 га;

скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0906 площею 0,0812 га;

- скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0906 площею 0,0812 га;

усунути перешкоди державі у здійсненні права користування

та розпорядження земельною ділянкою, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути у власність її державі в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації.

Рішенням Турійського районного суду Волинської області від 09 квітня 2024 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано пункт 2 частини першої розпорядження Турійської районної державної адміністрації від 21 серпня 2014 року № 197 «Про затвердження проектів землеустрою та надання у власність земельних ділянок».

Скасовано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку.

Скасовано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку.

Скасовано в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію спірної земельної ділянки.

Усунено перешкоди державі у здійснення права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути її у власність держави в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 від імені відповідача ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову в позові.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор, посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подали.

Справа уже переглядалася в апеляційному порядку.

Постановою Волинського апеляційного суду від 30 липня 2024 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , подану від її імені представником ОСОБА_2 було задоволено, рішення Турійського районного суду Волинської області від 09 квітня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким в позові відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 19 березня 2025 року ухвалену постанову Волинського апеляційного суду від 30 липня 2024 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав і просить її задовольнити.

Прокурор апеляційну скаргу заперечив і просить залишити її без задоволення.

Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити, а рішення суду скасувати з таких підстав.

Судом встановлено, що розпорядженням Турійської районної державної адміністрації Волинської області від 21 лютого 2014 року № 37 надано дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_3 земельної ділянки орієнтовною площею 0.10 га, рекреаційного призначення для індивідуального дачного будівництва за рахунок земель запасу у межах Соловичівської сільської ради Ковельського району Волинської області.

Відповідно до розпорядження Турійської районної державної адміністрації Волинської області від 21 серпня 2014 року № 197 цей орган місцевої влади затвердив проєкт землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0.0812 га, з кадастровим номером :04:001:0906 рекреаційного призначення для індивідуального дачного будівництва за рахунок земель запасу у межах Соловичівської сільської ради Ковельського району Волинської області.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_1 , на підставі договору дарування від 17 жовтня 2014 року, укладеного з дарувальником ОСОБА_4 ..

Із копій матеріалів досудового розслідування кримінального провадження № 0000520 вбачається, що спірна земельна ділянка до передання її у власність ОСОБА_4 перебувала у постійному користуванні ДП «Турійське лісове господарство» та у визначеному законом порядку з користування останнього не вилучалась.

Згідно з висновком експерта судової земельно-технічної та

оціночно-земельної експертизи від 13 листопада 2020 року № 8023-8024, земельна ділянка, яка є предметом спору і зареєстрована за ОСОБА_1 , частково розташована на землях лісового фонду, які є в постійному користуванні ДП «Турійське лісове господарство» в межах Турійського лісництва на території Соловичівської сільської ради Ковельського району Волинської області. Площа земельної ділянки, що перебуває в межах лісового фонду становить 0,0460 га і межі визначені у додатку № 1 до цього висновку експерта.

Цей спір пов`язаний із захистом права на землю, в якому прокурор послався на те, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, що є підставою для усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядження спірною ділянкою.

Згідно зі статтею 14 Конституції України, статтею 1 ЗК земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до статті 19 ЗК землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Статтею 50 ЗК визначено, що до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів. Статтею 51 ЗК передбачений склад земель рекреаційного призначення, а статтею 52 ЗК порядок використання земель рекреаційного призначення.

Разом з тим, до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. (стаття 55 ЗК).

Землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальні та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів

у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни

і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення (стаття 56 ЗК).

Стаття 57 ЗК закріплює особливості використання земель лісогосподарського призначення.

Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами (стаття 16 ЛК України).

У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи (стаття 17 ЛК України).

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина перша, друга статті 152 ЗК України).

У цій справі керівник Ковельської окружної прокуратури Волинської області просив визнати незаконним та скасувати пункт 2 частини першої розпорядження Турійської районної державної адміністрації від 21 серпня 2014 року № 197 про затвердження проекта землеустрою та надання

у власність земельної ділянки ОСОБА_3 ; скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0906 площею 0,0812 га; скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0906 площею 0,0812 га; усунути перешкоди державі у здійсненні права користування

та розпорядження земельною ділянкою, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 , яка набула спірну земельну ділянку на підставі договору дарування, повернути у власність її державі в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації.

Такі вимоги заявлені з тих підстав, що під час надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0906 площею 0,0812 га частина цієї земельної ділянки (00460 га) не мала рекреаційного призначення для індивідуального дачного будівництва, а належала до земель лісового призначення і надана в постійне користування ДП «Турійське лісове господарство».

Встановивши, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності всупереч встановленого законом порядку, а тому існують всі правові підстави для повернення земельної ділянки в державну власність, суд першої інстанції дійшов висновку, що зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень ЗК України та ЛК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави, тому позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку необхідно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

З таким висновком у цій справі апеляційний суд погоджується з огляду на правову ефективність правосуддя.

При цьому суд ураховує ту обставину, що Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо особливостей застосування способів захисту цивільних прав у такій категорії справ, але також і ту обставину, що саме до такого способу захисту прокурора скерував сам суд, ухвалюючи між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав рішення від 06.07.2023 у справі № 169/507/22 про відмову у позові про витребування земельної ділянки.

Разом із тим, Велика Палати Верховного Суду неодноразово зазначала про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20, від 05 липня 2023 року в справі № 912/2797/21, від 12 вересня 2023 року в справі № 910/8413/21, від 11 червня 2024 року в справі № 925/1133/18).

Оскаржуваний пункт 2 частини першої розпорядження Турійської районної державної адміністрації від 21 серпня 2014 року № 197 «Про затвердження проектів землеустрою та надання у власність земельних ділянок» вичерпав свою дію виконанням, оскільки 10.09.2014 державним реєстратором реєстраційної служби Турійського районного управління юстиції Волинської області було зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення про державну реєстрацію.

Крім того, на момент розгляду спору, власником спірної земельної ділянки є ОСОБА_1 , яка набула у власність земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0906 площею 0,0812 га на підставі договору дарування, укладеного 17.10.2014 з ОСОБА_3 ..

Тому скасування пункту 2 частини першої розпорядження Турійської районної державної адміністрації від 21 серпня 2014 року № 197 «Про затвердження проектів землеустрою та надання у власність земельних ділянок» не поновить порушене право або законний інтерес держави в особі Волинської ОДА, в інтересах якої звернувся прокурор, а тому у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити.

Згідно з висновком експерта судової земельно-технічної та

оціночно-земельної експертизи від 13 листопада 2020 року № 8023-8024, земельна ділянка, яка є предметом спору і зареєстрована за ОСОБА_1 , частково розташована на землях лісового фонду. Площа земельної ділянки, що перебуває в межах лісового фонду становить 0,0460 га і межі визначені у додатку № 1 до цього висновку експерта.

Тобто площа земельної ділянки, яка накладається на землі лісового господарства, менша загальної площі земельної ділянки, що перебуває у власності відповідача ОСОБА_1 ..

Прокурор ставить вимогу про зобов`язання ОСОБА_1 повернути у власність державі земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0906 площею 0,0812 га, тобто щодо всієї земельної ділянки, що належить відповідачу, а не тільки тієї її частини, що накладається на землі для ведення лісового господарства.

Прокурор не оспорює законність надання частини земельної ділянки рекреаційного призначення і в суді апеляційної інстанції підтвердив правомірність Турійської районної державної адміністрації щодо вирішення питання про надання такої земельної ділянки у власність.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 січня 2025 року в справі № 446/478/19 наголосила, що витребування як належний спосіб захисту не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається.

І саме позивач має довести, яка саме земельна ділянка і в яких межах накладається на інші землі. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 441/123/16).

За змістом частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі.

Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка, яка накладається, має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону № 3613-VI).

Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи.

У цій справі наявний висновок експерта, у додатку № 1 до якого визначено межі земельної ділянки, належні лісовому фонду.

У постанові від 22 січня 2025 року в справі № 446/478/19 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що відповідач буде позбавлена права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку позивача, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність відповідача якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.

Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.

Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути лише задоволення вимоги про усунення перешкоди державі у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути у власність держави в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації частину земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0906 площею 0,0460 га у межах, визначених у додатку № 1 до висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи № 8023-8024 від 13.11.2020.

І судове рішення про задоволення вимоги про повернення частини земельної ділянки що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.

Ураховуючи наведене, позовні вимоги про скасування у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0906 площею 0,0812 га та скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0906 площею 0,0812 га до задоволення не підлягають.

Положеннями статті 17 Закону України 23 лютого 2006 року № 3477-IV«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які потрібно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення від 02 листопада 2004 року в справі «Tregubenko v. Ukraine», заява № 61333/00, пункт 54).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном.

У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року в справі «Rysovskyy v. Ukraine» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Зазначені вище гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна, не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2023 року в справі № 910/8413/21).

У такій категорії справ, досліджуючи, чи добросовісно діє особа - набувач майна, суду слід з`ясувати, чи могла така особа знати або обґрунтовано припускати, зокрема, що земельна ділянка, яку вона набуває, накладається на землі ведення лісового господарства чи дотримані інші критерії добросовісного набуття майна.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції про задоволення усіх позовних вимог зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , подану від її імені представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Турійського районного суду Волинської області від 09 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Усунути перешкоди державі у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути у власність держави в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації частину земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0906 площею 0,0460 га у межах, визначених у додатку № 1 до висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи № 8023-8024 від 13.11.2020.

У решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді