Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
провадження №2/279/1029/25
Справа № 279/1717/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року м.Коростень Житомирської області

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Волкової Н.Я., з секретарем Гонцовською Л.В., за участю представника відповідача Терещенко І.Ю., розглянувши у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що 27.11.2023 року між ТОВ "Слон Кредит" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 1314980. 14.10.2024 року між ТОВ "Слон Кредит" та ТОВ "ФК"Європейська агенція з повернення боргів" укладено Договір факторингу № 14102024, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» зобов`язується передати грошові кошти в розпорядженя клієнта, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання(кредиту), плату за кредитом(плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі , право на одержання яких належить клієнту.

Відповідно до Реєстру боржників за кредитним договором, укладеним між позичальником та ТОВ "Слон Кредит"- Додатку №1 до Договору факторингу №14102024 від 14.10.2024 , ТОВ "ФК"ЄАПБ"набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 225000 грн., з яких: 25000 грн.-сума заборгованості за основною сумою боргу; 200000 грн. - сума заборгованості за відсотками. Позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Таким чином, відповідачка має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним Договором № 1314980 в розмірі 225000 грн., з яких: 25000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 200000 грн. - сума заборгованості за відсотками. Просив стягнути з відповідача на користь позивача кошти в сумі 225000 грн., та судові витрати.

Відповідачка подала відзив на позовну заяву, в якому вказала, що позовні вимоги визнає частково, а саме в частині того, що дійсно 27.11.2023 року у ТОВ "Слон Кредит" отримала споживчий кредит по продукту "Комфортний" №1314980 у розмірі 25000 грн., мета отримання кредиту: споживчі (особисті) потреби, решту позовних вимог не визнає. Вважає, що позивач при укладанні договору не дотримався вищевказаних вимог закону і в п.1.15.1. договору встановив стандартну процентну ставку 2,50 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом, що є не справедливими умовами, оскільки розмір відсотків за несвоєчасне виконання зобов`язання за кожен день прострочки в результаті становить 200000 грн., це є несправедливим у розумінні ст.18 ЗУ"Про захист прав споживачів", суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банка, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (800 % вартості продукції) у разі не виконання ним зобов`язань за кредитним договором, адже тіло кредиту становить лише 25000 грн.. Нарахована позивачем сума по відсоткам за користування кредитом не відповдає вимогам чинного законодавства "Про захист прав споживачів". Просила стягнути відсотки по невиконаному зобов`язанню в розмірі 20 % від суми заборгованості по тілу кредиту, тобто до 5000 грн..

Представник позивача подав відповідь відзив, в якому вказав, що оскільки доведено факт укладання відповідачем кредитного договору в електронній формі, тому позовні вимоги позивача є законними та обгрунтованими. Відповідачем при підписанні кредитного договору не було висловлено жодних заперечень або зауважень щодо умов та порядку нарахування відсотків, що свідчить про погодження ним всіх умов нарахування відсотків зазначеного договору. Згідно кредитного договору підписаного відповідачем, прямо зазначено, що відповідач підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, які розміщені на сайті кредитодавця, а також отримав від кредитодавця до укладення цього Договору інформацію, зазначену в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Жодних заперечень з приводу того, що відповідач не погодився з правилами надання кредиту позивачем при укладенні договору висловлено не було. Ніяких застережень або зауважень з боку відповідача щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору або додаткової угоди під час їх підписання до суду не подано. Отже підписавши договір відповідач посвідчив своою обізнаність та згоду з його умовами, волеявиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено у формі встановлений законом, та був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, саме отримання кредитних коштів позичальником, що і було здійснено сторонами. Щодо нарахування непропорційно великої суми відсотків, оскільки у кредитному договорі зазначено, що відповідач підтверджує, що він ознайомлений повцінстю розуміє, погоджєується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, які розміщені на сайті кредитодавця до укладання цього договору інформацію зазначену в ч.2 ст.12 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг , нарахування відсотків здійснювалося первісним кредитором у межах умов даного кредитного договору та відповідно до законодавства , чинного на момент підписання кредитного договору. Просив проводити розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача просив проводити розгляд справи у його відсутність, зазначивши про це в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що відповідачка позовні вимоги визнає частково, а саме: суму заборгованості за тілом кредиту в розмірі 25000 грн. та проценти в розмірі 20 % від суми заборгованості за тілом кредиту.

Згідно з ч.1 ст. 4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України.

Згідно частин 1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши письмові матеріалами справи та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне:

Судом встановлено, що 27.11.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Слон Кредит" та ОСОБА_3 (Матюха) було укладено договір про споживчий кредит №1314980, відповідно до якого кредитодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі 25000 грн., а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми кредиту. Строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів 30 днів. Стандартна процентна ставка становить 2,50 % в день та застосовується у межах строку кредиту вказаного в п.1.4 Договору. Відповдно до п.1.5.2 Договору знижена процентна ставка 1,25 % в день та застосовується відповідно до наступних умов. Якщо споживач до 27.12.2023 року або протягом трьох календарних днів, що слугують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше першого платежу, визначеного в Графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, споживач як власник програми лояльності, отримає від товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити споживач за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати буде перераховано за зниженою процентною ставкою. Згідно п.1.8.1. Договору за стандартною ставкою за весь строк кредитування кредитом 250000 грн., п.1.8.2 Договору передбачає за стандарнтною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 240625 грн..

Вказаний договір підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором М632, 7.11.2023 14:51:59/ ОСОБА_2 .. Позичальник підтвердив, що до моменту укладення договору повністю ознайомився з Правилами надання грошових коштів, викладеними на веб-сайті товариства, та наслідки укладення договору відповідачу зрозумілі.

Відповідно до таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договром про споживчий кредит, яка є додатком до Договору про надання споживчого кредиту №1314980 від 27.11.2023 року.

Згідно листа ТОВ "Пейтек Україна" від 04.11.2024 року було успішно перераховано кошти на платіжу картку клієнта від ТОВ "Слон Кредит" на суму 25000 грн., зарахування на картку маска картки НОМЕР_1 .

14.10.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Слон Кредит" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" був укладений договір факторингу №14102024, відповідно до якого Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" набуло право вимоги за договором споживчого кредиту №1314980 від 27.11.2023 року.

Згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу №14102024 від 14.10.2024 року сума боргу на момент відступлення прав вимоги становить 225000 грн., з яких: 25000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; 200000 грн. сума заборгованості за відсотками.

Відтак, позивач ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», з урахування передачі права вимоги за укладеним договором факторингу з ТОВ "Слон Кредит", виконав свої зобов`язання, надавши відповідачці кошти за договором споживчого кредиту, однак остання в односторонньому порядку відмовилася від виконання взятих на себе зобов`язань у наведеній частині, у зв`язку з чим допустила спірні заборгованості.

Встановлені судом цивільні правовідносини щодо порушення боржником грошового зобов`язання й застосування кредитором відповідних наслідків цього, у тому числі й за договором позики та за кредитними договорами, у тому числі й новими кредиторами, регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року й протоколами до неї, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України , Законами України «Про електронну комерцію», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування», іншими актами цивільного законодавства.

Згідно з положеннями ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

За змістом ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, з-поміж іншого, договори та інші правочини.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У свою чергу системний аналіз статей 524-526, 533-535 ЦК України дає підстави стверджувати про те, що грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Порушенням зобов`язання, як встановлено у ч.1 ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України та ГК України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним у ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому у ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому у ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частина 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Частиною 12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона-підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно ч.1 ст 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

В силу ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст.1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч.1 ст.631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (ч.3 ст.631 ЦК України). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст.530 ЦК України. За приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Визначення факторингу міститься у ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (стаття 1079 ЦК України).

Згідно з пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», факторинг є фінансовою послугою.

За приписами статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. При цьому, частина 4 статті 18 Закону не містить застереження щодо незастосування зазначених положень пункту 5 частини 3 цієї статті до умови договорів про надання споживчого кредиту.

Частинами 5 та 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Отже, між сторонами (з урахуванням правонаступництва позивача ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на підставі договору факторингу) було досягнуто згоди з усіх істотних умов електронного договору споживчого кредиту №1314980, даний правочин в силу відсутності доказів на підтвердження його нікчемності чи визнання його недійсним у встановленому порядку, створюють презумпцію його правомірності, у зв`язку з чим вказаний договір спожичого кредиту є обов`язковим для виконання його сторонами, а зобов`язання за ним мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору, натомість відповідачка ОСОБА_1 не виконала зобов`язань за вказаними договором, допущену заборгованість за договором у встановленому порядку не погашено.

В той же час, відповідачкою так і не було подано до суду жодних розрахунків, котрі б спростовували правильність розрахунків заборгованості, долучених до матеріалів справи позивачем ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», а за висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 11.07.2018 року за єдиним унікальним номером судової справи 753/7883/15 (судове рішення у ЄДРСР № 75498350), доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості (в даному випадку - заборгованості за нарахованими процентами) є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку, оскільки спростування доказів позивача є процесуальним обов`язком саме відповідача (а не суду).

Судом встановлено, що заборгованість відповідачки за договором споживчого кредиту (тіло кредиту) становить 25000 грн., при цьому, заборгованість за відсотками позивач ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» просить стягнути у розмірі 200000 грн. (станом на укладенння договору факторингу), що у 8 разів перевищує розмір боргу.

Суд вважає, що нарахована позивачем ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» сума по відсоткам за користування договором споживчого кредту не відповідає вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів. Крім того, передбачення в електронному договорі такого високого розміру відсотків порушує принцип рівності сторін договору, учасником якого є відповідачка як споживачка, тим самим порушує її права як споживачки, тому вимога позивача ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про стягнення цієї суми заборгованості за відсотками, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим чинним ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, є несправедливо непомірним тягарем для відповідачки та джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», а наявність в останнього як кредитора можливості стягувати з відповідачки ОСОБА_1 як споживачки надмірні грошові суми відсотків, спотворює їх дійсне правове призначення як засобу розумного стимулювання відповідачки як боржниці виконувати основне грошове зобов`язання.

При цьому суд враховує, що приписами ч. 4 ст. 42 Конституції України визначено, що участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. До того ж, як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення (Рішення Конституційного суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013). У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами.

При цьому, суд вважає доречним посилання на вказане рішення Конституційного Суду України при вирішенні питання про розмір відсотків за порушення відповідачкою ОСОБА_1 грошового зобов`язання.

Враховуючи наведене, при вирішенні питання щодо стягнення відсотків, суд, встановивши співрозмірність нарахованих відсотків невиконаному зобов`язанню відповідачки та врахуючи інтереси обох сторін, з огляду на необхідність беззаперечного дотримання принципів справедливості, добросовісності і розумності, вважає, що належить зменшити розмір відсотків до розміру, що складатиме 200% від суми заборгованості за тілом кредиту . На переконання суду, саме такий розмір відсотків буде справедливим, забезпечить розумний баланс інтересів сторін та є адекватним у розрізі конкретних правовідносин, враховуючи знецінення валюти гривні та велику інфляцію в України.

Враховуючи наявність непогашеної заборгованості у відповідачки за договором споживчого кредиту , суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» частково, а саме: стягнути заборгованість за договором споживчого кредиту у відсотковому відношенні від тіла кредиту, яка становить 50000 грн. (25000х200%).

Отже, позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту підлягають частковому задоволенню. Відтак, з відповідачки на користь позивача підлягає до стягнення заборгованість в загальній сумі 75000 грн.. Крім того, розмір спірної заборгованості за вказаним договором відповідачкою не спростовано, своїх розрахунків не наведено та суду не було подано, водночас відповідачкою зустрічний позов з вимогою про визнання недійсним правочину, що даний договір не підписувався і не укладався, не пред`являвся.

Суд також враховує, що, як неодноразово вказував Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», серія A № 303-A, параграф 29-30).

Судові витрати підлягають стягненню відповідно до ст.141 ЦПК України. Керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, ст.ст.512, 514, 525-527, 530, 610-612, 626, 628-629, 639, 1046, 1048, 1049, 1054 ЦК України, ч.ч.1, 3, 4, 7, 12 ст.11, 12 Закону України «Про електронну комерцію»,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" 75000 (сімдесят п`ять тисяч) гривень заборгованості за договором про споживчий кредит №1314980 від 27.11.2023 року, з яких 25000 (двадцять п`ять тисяч) гривень сума заборгованості за основною сумою боргу, 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень сума заборгованості за відсотками.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" 1124 (одну тисячу сто двадцять чотири) гривень 30 копійок понесених судових витрат.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в 30-денний строк, який обчислюється з дня проголошення (складення) рішення. Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення (складення), має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано.

Сторони:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Європейська агенція зповернення боргів", місце знаходження: 01032, м.Київ, вул.Симона Петлюри, буд.30, адреса листування: 07400, Київська область, м.Бровари, вул.Лісова, буд.2, поверх 4 , код 35625014.

Відповідач: ОСОБА_1 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя