ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року

м. Київ

справа № 752/15660/22

провадження № 61-3218св24

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Олекса Людмила Анатоліївна, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року в складі судді Кордюкової Ж. І. та постанову Київського апеляційного суду від 31 січня 2024 року в складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О, Яворського М. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 , про визнання права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2022 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 , про визнання права користування житловим приміщенням.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що 03 листопада 2004 року вона уклала шлюб з ОСОБА_4 , під час якого у них народилося троє дітей: ОСОБА_6 , 2005 року народження, ОСОБА_7 , 2008 року народження, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З моменту реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 вони разом з чоловіком проживали у житловому будинку АДРЕСА_1 (з 22 лютого 2020 року - АДРЕСА_1) (далі - житловий будинок).

Позивач зазначала, що у спірному будинку вона проживає відкрито, добросовісно, з відома осіб, які є його власниками, однак вона не зареєстрована за цією адресою.

Відповідач є тіткою чоловіка позивача, яка надала їм згоду на вселення у спірний будинок, будучи його єдиним володільцем на час їх вселення у листопаді 2003 року. Відсутність письмової згоди відповідача на вселення не свідчить про те, що ОСОБА_1 не набула права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи очевидно, що ОСОБА_2 таку згоду висловлювала своїми діями, спільним веденням господарства протягом 15 років та відсутністю звернень до органів внутрішніх справ щодо виселення незаконно вселених осіб.

Однак, в подальшому відповідач перестала визнавати право позивача на користування будинком для проживання разом з чоловіком і трьома дітьми, систематично створює конфліктні ситуації, а 17 жовтня 2022 року за її позовом було ухвалене рішення в справі № 752/20920/18 про виселення без надання іншого житлового приміщення чоловіка позивача - ОСОБА_4 , яке не набрало законної сили.

Також наголошувала, що позивач є матір`ю трьох неповнолітніх осіб, які проживають разом з батьками з часу їх народження у спірному будинку, місце проживання дітей прямо пов`язане з місцем проживання їх батьків, а тому справа про визнання права користування житловим приміщенням за її позовом автоматично стосується об`єктивно існуючих наслідків для неповнолітніх дітей.

Позивач, посилаючись на те, що спірний будинок є її та дітей єдиним житлом, просила суд визнати за нею право користування спірним житловим приміщенням.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Голосіївський районний суд м. Києва рішенням від 27 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що позивач не надала доказів того, що вона на законних підставах, з дозволу відповідача ОСОБА_2 проживає у спірному житловому будинку та відповідно набула право користування цим житлом.

Голосіївський районний суд м. Києва додатковим рішенням від 25 вересня 2023 року стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 19 000,00 грн.

Стягуючи з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 19 000,00 грн, суд першої інстанції, врахувавши предмет позову, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, дійшов висновку, що такий розмір відповідає вимогам розумності, справедливості, реальності та співмірності.

Київський апеляційний суд постановою від 31 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а також зазначив, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не довела належними та допустимими доказами, що відповідач ОСОБА_2 як власник спірного житлового будинку, надала свою згоду в 2003 році на її проживання у спірному житлі. При цьому апеляційний суд врахував, що ОСОБА_2 набула право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку лише 22 грудня 2016 року, а право власності на весь будинок - 22 грудня 2020 року, що свідчить про те, що відповідач станом на 2003 рік не була власником чи співвласником цього будинку, а тому не могла розпоряджатись ним та надавати згоду на проживання в ньому іншим особам.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

05 березня 2024 року ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Олекса Л. А., через засоби поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 липня 2024 року і постанову Київського апеляційного суду від 31 січня 2024 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, неповно з`ясували обставини, що мають значення для справи, а також суди не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах:

- Верховного Суду України від 11 липня 2012 року в справі № 6-60цс-12, Верховного Суду від 15 січня 2020 року в справі № 754/613/18, від 23 вересня 2019 року в справі № 329/398/18, відповідно до яких тривалий час проживання особи у житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому така особа має право на проживання в такому житловому приміщенні без загрози наступного виселення її з відповідного житла, яке буде невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла;

- Верховного Суду від 16 грудня 2020 року в справі № 206/4028/18, згідно з яким місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків або одного з тих, з ким вона проживає, і позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування;

- Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17, про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що вона як дружина ОСОБА_4 , з яким вони з 2004 року перебувають у шлюбі та під час якого народжено троє дітей, з 2004 року проживають у спірному житловому будинку, в той же час як відповідач проживає в іншій частині цього житлового будинку з 1963 року. Відповідач достеменно знала про проживання позивача та членів її сім`ї у спірному будинку та не висловлювала щодо їх проживання жодних заперечень. Укладаючи договір купівлі-продажу спірного будинку з ОСОБА_3 , відповідач підтвердила про свою обізнаність щодо всіх обставин, пов`язаних зі спірним майном, у тому числі про факт проживання сім`ї позивача в ньому.

Також суди не надали оцінку тому факту, що у справі відсутні докази, які підтверджували наявність заперечень відповідача на проживання позивача та її сім`ї у спірному будинку.

Вважала, що незважаючи на відсутність письмової згоди відповідача на її вселення, така згода підтверджується фактичним тривалим її проживанням у будинку та відсутністю заперечень з цього приводу з 2003 року. Будь-якої угоди про порядок користування будинком, який з 2003 року був і до теперішнього часу є постійним місцем проживання позивача, між нею та ОСОБА_2 не укладалось. Крім того, за рахунок та силами позивача здійснювались ремонтні та оздоблювальні роботи у будинку, благоустрій прилеглої території, що підтверджується як розрахунковими документами на матеріали та роботи, так і квитанціями за житлово-комунальні послуги.

Також зазначала, що суди залишили поза увагою те, що її неповнолітні діти проживають у спірному будинку від народження та будинок є їх єдиним житлом. Наявність чи відсутність майнових прав у батьків дітей не може бути підставою для втрати їх особистих житлових прав. Визначальним у цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Крім того звертала увагу на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про виклик свідків, які є сусідами сторін та, які б могли підтвердити викладені позивачем обставини. Також суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання позивача про зупинення розгляду цієї справи до завершення розгляду справи № 752/6802/23 за позовом ОСОБА_1 про визнання недійсними договору купівлі-продажу 1/2 частки спірного житлового будинку та договору про його поділ в натурі, оскільки питання виникнення права власності, його законності та обґрунтованості є первісним щодо спору про житлові права сторін щодо такого приміщення.

Наголошувала на те, що вона надала достатньо доказів, що вона відкрито, добросовісно та правомірно проживає разом із сім`єю у спірному житловому будинку з 2003 року, без заперечень з боку відповідача або будь-яких інших осіб.

Повідомляла про попередній розмір витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 18 000,00 грн.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 10 квітня 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження та витребував матеріали справи з Голосіївського районного суду м. Києва.

У травні 2024 року справу передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

Позивач ОСОБА_10 та третя особа ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 03 листопада 2004 року та є батьками ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 14-17).

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 згідно з посвідчення від 02 вересня 2021 року, дійсного до 26 вересня 2023 року, мають права на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей (т. 1, а. с. 43).

22 грудня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_2 прийняла у власність 1/2 частку житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 та зареєструвала за собою право власності. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І. В. (т. 1, а. с. 243-246).

05 квітня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір поділу житлового будинку у натурі, що є спільною частковою власністю, за умовами якого ОСОБА_2 перейшов в особисту приватну власність житловий будинок літ. «А», до складу якого входять житлові приміщення квартира АДРЕСА_2 , допоміжні приміщення № № 1, 2, 3, житлові приміщення квартира 2 № № 4, 5 , допоміжні приміщення № № 1, 2, 3, 6 , погріб літ. «З», сарай літ. «К», навіс літ. «Л», навіс літ. «М», вбиральня літ. «Р», що знаходяться у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_2 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І. В. (т. 1, а. с. 247-248).

10 липня 2018 року ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_4 надіслала вимогу про виселення з належного їй житлового приміщення. У вимозі ОСОБА_2 посилалась на те, що вона є власником 1/2 частки спірного житлового будинку, якою ОСОБА_4 користується без будь-якої правової підстави, у зв`язку з чим просила його добровільно виселитися разом з усіма членами сім`ї з житлового будинку протягом семи днів з моменту отримання цієї вимоги (т. 2, а. с. 11).

Листом Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 18 жовтня 2018 року на адвокатський запит повідомлено, що згідно з Реєстру територіальної громади м. Києва та картотеки про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована одна особа - ОСОБА_2 , з 22 листопада 1963 року (т. 2, а. с. 10).

Наказом Департаменту містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації від 25 лютого 2020 року № 208 присвоєно об`єкту нерухомого майна ОСОБА_2 (житловому будинку літ. «А») на АДРЕСА_1 , відповідно до договору про поділ житлового будинку у натурі, що є спільною частковою власністю, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І. В. від 05 квітня 2017 року та зареєстрованого в реєстрі за № 310, поштову адресу АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 249).

ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 27 січня 2021 року (т. 1, а. с. 65).

22 грудня 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Савенко І. В зареєструвала право власності ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору про поділ житлового будинку в натурі, що є спільною частковою власністю від 05 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І. В. та зареєстрований за номером 310 (т. 1, а. с. 34).

Згідно записів у особових справах учнів ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , домашньою адресою учнів зазначено АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 35-42).

Згідно з даними карти профілактичних щеплень ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , домашня адреса зазначена: АДРЕСА_6 (т. 1, а. с. 44).

04 лютого 2020 року головні спеціалісти управління ЖКГ Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_24., ОСОБА_14 та ОСОБА_15 склали акт про фактичне проживання, згідно якого за адресою: АДРЕСА_6 , починаючи з листопада 2003 року, фактично проживає ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 (т. 1, а. с. 45).

27 жовтня 2022 року спеціалісти управління ЖКГ Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_24., ОСОБА_16 , ОСОБА_17 склали акт про фактичне проживання, згідно з яким за адресою: АДРЕСА_6 , починаючи з листопада 2003 року, фактично проживає ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 (т. 1, а. с. 46).

У матеріалах справи (т. 1, а. с. 49-56, т. 2, а. с. 167-174) знаходяться копії квитанцій про оплату послуг електропостачання за січень 2017 року, за січень 2019 року, за січень 2020 року, за липень 2021 року, жовтень 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_7 ; про оплату за централізоване постачання та централізоване водовідведення за липень 2016 року, за листопад 2016 року, за червень 2017 року, за липень 2017 року, за серпень 2017 року, за жовтень 2017 року, за червень 2020 року, за вересень 2022 року за адресою АДРЕСА_7 (платник ОСОБА_4 ).

Згідно з листом Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 25 квітня 2023 року, 17 березня 2023 року посадовою особою Служби проведено обстеження умов проживання дітей за адресою: АДРЕСА_1 , та встановлено, що багатодітна сім`я у складі ОСОБА_11 , 2005 року народження, ОСОБА_12 , 2008 року народження, ОСОБА_13 , 2014 року народження, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 дійсно проживає за зазначеною адресою, умови для проживання дітей створено (т. 2, а. с. 111, 112).

Позивач ОСОБА_18 , є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_8 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 грудня 2009 року (т. 2, а. с. 107, 108).

Згідно з відповіді КП КМР «Київське бюро технічної інвентаризації» від 12 квітня 2023 року, за даними реєстрових книг бюро, за адресою: АДРЕСА_8 , зареєстрована ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10 січня 2003 року (т. 2, а. с. 104, 105).

Згідно з інформації, наданої Оболонською районною державною адміністрацією, відповідно до Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 06 квітня 2023 року за адресою: АДРЕСА_8 , зареєстровані ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 21 серпня 2008 року (т. 2, а. с. 99).

Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва, місце проживання ОСОБА_4 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_9 , з 05 червня 2008 року (т. 2, а. с. 101).

Також встановлено, що рішенням від 02 липня 2020 року Голосіївський районний суд м. Києва, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року, в справі № 752/17099/19 за позовом ОСОБА_22 (матері третьої особи та чоловіка позивача ОСОБА_4 ) до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дідович І. В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на частку майна, в позові відмовив (т. 2, а. с. 35-39).

Рішенням від 28 травня 2021 року Голосіївський районний суд м. Києва, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року, в справі № 752/16713/20 за позовом ОСОБА_22 (матері третьої особи та чоловіка позивача ОСОБА_4 ) до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку, в позові відмовив (т. 1, а. с. 18-21, т. 2, а. с. 23-28).

Рішенням від 17 жовтня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року, в справі № 752/20920/18, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_3 , про виселення без надання іншого жилого приміщення задовольнив частково. Виселив ОСОБА_4 з 1/2 частки спірного житлового будинку без надання іншого жилого приміщення (т. 2, а. с. 29-34).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

У частині першій статті 383 ЦК України закріплено положення, згідно якого власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 проживає у спірному житловому будинку АДРЕСА_1 без жодних правових підстав, доказів того, що вона вселився у спірне житлове приміщення як член сім`ї колишнього власника житла або за згоди ОСОБА_2 , позивач суду не надала.

Також суди встановили, що спірне житлове приміщення не є єдиним житлом позивача ОСОБА_1 , яка є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_8 .

Крім того, суди встановили, що чоловік позивача ОСОБА_4 має право на інше житло за адресою: АДРЕСА_9 .

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 4-446цс18).

Отже, встановивши, що спірне житлове приміщення належить на праві власності ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 не є її членом сім`ї та у спірному житловому будинку проживає без будь-яких правових підстав, договору найму жилого приміщення з нею не укладала, у спірному будинку не зареєстрована, доказів того, що вона вселився у житлове приміщення як член сім`ї колишнього власника житла або за згоди ОСОБА_2 позивач суду не надала, а також врахувавши, що спірний будинок не є її єдиним житлом, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних та обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для визнання за нею права користуванням спірним будинком.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач як власник спірного будинку ще у 2003 році надала згоду на проживання позивача та членам її сім`ї, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки, як правильно врахували суди, ОСОБА_2 набула право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку лише 22 грудня 2016 року, а право власності на весь будинок - 22 грудня 2020 року, що свідчить про те, що відповідач, яка станом на 2003 рік не була власником чи співвласником цього будинку, не могла розпоряджатись ним та надавати згоду на проживання в ньому іншим особам.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не заперечувала на вселення та проживання позивача та членів її сім`ї у спірний будинок, колегія суддів відхиляє, оскільки, ставши одноосібним власником спірного майна, ОСОБА_2 висловила своє заперечення на проживання у будинку сім`ї ОСОБА_23 , зокрема звернулася до суду з позовом до чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про його виселення.

Рішенням від 17 жовтня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року та постановою Верховного суду від 08 серпня 2023 року, в справі № 752/20920/18, позов ОСОБА_2 задовольнив частково. Виселив ОСОБА_4 з 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Крім цього, колегія суддів враховує те, що під час розгляду справи № 752/20920/18 встановлено, що ОСОБА_4 проживає у спірному житловому будинку без жодних правових підстав, доказів того, що він вселився у спірне житлове приміщення як член сім`ї колишнього власника житла або за згоди ОСОБА_2 , відповідач суду не надав. Зазначене спростовує доводи позивача на те, що ОСОБА_2 надавала згоду позивачу та її чоловіку на їх вселення.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Доводи касаційної скарги про порушення прав дітей на проживання у спірному житловому будинку, колегія суддів не приймає, оскільки права дітей, їх виселення не є предметом цього позову, тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.

Доводи касаційної скарги про те, що вона та її чоловік сплачували комунальні послуги, проводили ремонтні та оздоблювальні роботи у будинку, благоустрій прилеглої території, а тому вона має право на користування житлом у спірному будинку, колегією суддів відхиляються, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження цих обставин. Крім того добровільна сплата позивачем та її чоловіком комунальних послуг за фактичне користування ними, без оформлення із власниками будинку договору найму жилого приміщення у встановленому законом порядку, не може бути правовою підставою для визнання за нею права на житло у спірному будинку.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судами при розгляді справи положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, - є безпідставним, оскільки положення статті 8 Конвенції регламентують необхідність застосування національними судами принципу пропорційності при оцінці втручання у здійсненні особою права на житло у справах про виселення. Водночас предметом спору у цій справі є визнання права позивача на користування житлом, а не виселення її з цього житла.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до вимоги здійснити переоцінку доказів та встановити нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Олекса Людмила Анатоліївна, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіЄ. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко