Провадження №2/521/232/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року місто Одеса

Хаджибейський районний суд міста Одеси в складі:

головуючий суддя - Плавич І.В.,

секретар судового засідання - Петренко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за первісною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини із матір?ю та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення місця проживання дитини із батьком, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебуває цивільна справа за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини із матір?ю та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення місця проживання дитини із батьком.

Ухвалою суду від 19.09.2023 року - відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.

01.07.2024 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 на позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Авангардівської селищної ради Одеської області про визначення місця проживання дитини із матір?ю, в якому він просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини із матір?ю.

07.10.2024 р. до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення місця проживання дитини із батьком.

Ухвалою суду від 08.10.2024 р. зустрічну позовну заяву представника ОСОБА_2 - адвоката І.С. Забунова до ОСОБА_1 , за участю третьої особи Органа опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання, прийнято та об?єднано в одне провадження для спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю, за участі третьої особи - Служби у справах дітей Авангардівської селищної ради Одеської області.

06.11.2024 р. до суду надійшли пояснення від представника ОСОБА_1 за первісним позовомна відзив ОСОБА_2 на позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Авангардівської селищної ради Одеської області про визначення місця проживання дитини із матір?ю, в яких ОСОБА_1 просила первісний позов задовольнити у повному обсязі.

6.11.2024р. до суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 за первісним позовомпро заміну третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Авангардівської селищної ради Одеської області на орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради та залучення у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради.

Ухвалою суду від 07.11.2024 р. замінено у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю, третю особу - Службу у справах дітей Авангардівської селищної ради Одеської області, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на - Орган опіки та піклування Пересепської районної адміністрації Одеської міської ради. Залучено до участі у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю, третя особа - Орган опіки та піклування Пересепської районної адміністрації Одеської міської ради, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Пересепської районної адміністрації Одеської міської ради.

29.11.2024 р. представником ОСОБА_1 адвокатом Мороз А.А. за первісним позовом було надано до суду відзив на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення місця проживання дитини із батьком в якому ОСОБА_1 просила у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Від Органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності та неможливість надати висновок

20.01.2025 р. до суду надійшов лист Пересипської районної адміністрації, в якому зазначалося, що у зв`язку проживанням ОСОБА_1 та дитини за межами України, а саме в Республіці Болгарія, орган опіки та піклування - Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради немає правових підстав вирішити порушене питання та скласти висновок про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також третя особа за первісним позовом просила розглянути справу у відсутності представника органу опіки та піклування - Пересипської районної адміністрації.

10.03.2025 р. представником ОСОБА_1 за первісним позовом адвокатом Мороз А.А. було надано до суду письмові пояснення, в яких зокрема Позивач за первісним позовом просила суд врахувати постанову Об?єднаноі? палати Касаціи?ного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22) в якій вказується, що проживання дитини за кордоном не є самостіи?ною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такоі? дитини разом з одним з батьків в Украі?ні.

Ухвалою суду від 10.03.2025 р. - закрито підготовче провадження у цивільній справі № 521/20561/23 та призначено до судового розгляду.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та її представник адвокат Мороз А.А. в судове засідання не з?явилися. Про слухання справи сповіщені належним чином та своєчасно. Від представника ОСОБА_1 - адвоката Мороз А.А. надійшла заява про розгляд справи № 521/20561/23 за їх відсутності.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 в судове засідання не з?явився. Про слухання справи сповіщений належним чином та своєчасно. Від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи № 521/20561/23 за його відсутності.

Враховуючи, що в судове засідання не з?явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та об?єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб?єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ст.13 ЦПК України,суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов?язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст.12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 01.06.2018 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб про що було складено актовий запис № 894, який зареєстрований Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11.02.2021 р. по справі № 521/1409/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, прізвище ОСОБА_1 після розірвання шлюбу змінено на дошлюбне « ОСОБА_1 ».

Вищезазначене рішення суду набрало законної сили 15.03.2021 р.

Судом встановлено, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.03.2021 р. по справі № 522/2014/21 затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та матері. Сторони дійшли згоди в частині стягнення аліментів з ОСОБА_2 , на утримання спільної малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частини від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про державний бюджет», починаючи з 02.02.2021 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Досягнувши попередньої усної домовленості, ОСОБА_1 добровільно відмовляється від своєї позовної вимоги, в частині стягнення з ОСОБА_2 , аліментів на утримання матері у розмірі 2 000,00 грн щомісячно, до досягнення спільною малолітньою дитиною трьох років. Сторони погодили, що у випадку затвердження даної мирової угоди Судом провадження у цивільній справі № 522/2014/21 в частині позовних вимог про стягнення аліментів на утримання матері у розмірі 2 000,00 грн щомісячно, до досягнення спільною малолітньою дитиною трьох років, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 підлягає закриттю. Дана ухвала суду набрала законної сили 25.03.2021 р.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розглядііншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

05.09.2022 р. постановою Головного державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) відкрито виконавче провадження щодо виконання ухвали № 522/2014/21, виданої 25.03.2021р. Приморським районним судом м. Одеси, щодо стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , у розмірі частини від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про державний бюджет», починаючи з 02.02.2021р. до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_1 у своєму первісному позові та ОСОБА_2 у своєму відзиві на первісний позов зазначили, що їхня спільна дитина проживає з матір?ю - ОСОБА_1 також ОСОБА_2 у відзиві на первісну позовну заяву вказав, що не проти проживання дитини з матір?ю - ОСОБА_1 .

Водночас питання про визначення місця проживання дитини, в рамках наведених вище судових справ не вирішувалось, враховуючи відсутність взаєморозуміння між сторонами виник спір щодо місця проживання дитини з одним із батьків.

Щодо первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини із матір?ю судом встановлено наступне.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно ч. 1 ст. 162 СК України - якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відбирання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров?я, в якому вона проживає.

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 їхня спільна дитина залишилася проживати та постійно проживала з матір?ю - ОСОБА_1 . Задля врегулювання питання щодо реєстрації місця проживання дитини з ОСОБА_1 , остання зверталася з листом до ОСОБА_2 щодо прибуття у визначений в листі час до Центру надання адміністративних послуг Одеської міської ради з метою надання ОСОБА_2 як батьком письмової згоди на реєстрацію місця проживання дитини за адресою місця проживання матері - ОСОБА_1 . Проте в зв`язку із неявкою батька дитини ОСОБА_2 та не наданням останнім згоди щодо реєстрації місця проживання дитини за адресою місця проживання матері, ОСОБА_1 відмовлено у реєстрації місця проживання дитини, що підтверджується наявною в матеріалах справи заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини від 23.12.2021 р.

Водночас судом досліджено та встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/22186/21 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради у реєстрації місця проживання дитини за місцем реєстрації батька ОСОБА_2 без згоди матері дитин та зобов`язання Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради зареєструвати місце проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації батька ОСОБА_2 без згоди матері дитини - відмовлено.

Вищевказаним судовим рішенням встановлено що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наявний спір щодо місця проживання та реєстрації малолітньої дитини - ОСОБА_3 , а рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про відмову у реєстрації місця проживання малолітньої дитини позивача без наявності на це письмової згоди його матері прийняте на підставі норм чинного законодавства, а тому адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розглядііншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 15 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлює, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Під час визначення юрисдикції цього спору також підлягають застосуванню Гаазькі конвенції 1980 та 1996 років, які регулюють питання міжнародної підсудності таких спорів й визначають, органи якої держави мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи та майна дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв?язків із сім?єю, крім випадків, коли сім?я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров?ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Згідно ч. 6 ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов?язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім?ї.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Так, у статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов?язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов?язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п?ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 150 СК України батьки зобов?язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Сім?я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім?ї разом з батьками або в сім?ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтями 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

Відповідно до договору оренди квартири від 11.05.2024 р. ОСОБА_1 винаймає квартиру в АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що після 24.02.2022 року коли розпочалася збройна агресія російської федерації проти України - повномасштабне вторгнення агресора на територію суверенної держави Україна та по всій території країни було введено воєнний стан, з метою збереження життя дитини та свого життя ОСОБА_1 тимчасово виїхала до сусідньої держави - Польщі, а згодом до Румунії де краще соціальне забезпечення. Наразі ОСОБА_1 разом із сином перебуває за межами території України, що не оспорюється сторонами.

Водночас рішенням Малиновського районного суду м. Одеса від 09.08.2023 р. по справі № 521/8429/22 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , третя особа Виконавчий комітет Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, встановлення порядку та способу участі у вихованні дитини задоволено частково. Усунено ОСОБА_2 перешкоди у спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 , та його вихованні, які чинить ОСОБА_1 . Встановлено порядок участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітнім ОСОБА_3 , наступним чином:

- кожну другу та четверту неділю місяця з 10.00 год. до 19.00 год. забирати ОСОБА_3 у матері ОСОБА_1 за їх місцем фактичного проживання з урахуванням стану здоров`я та потреб дитини, не пізніше 19.00 год. повертати дитину ОСОБА_3 за місцем фактичного проживання матері ОСОБА_1 ;

- кожну першу та третю середу (будь-який зручний для ОСОБА_2 день) місяця з 10.00 год. до 19.00 год. забирати ОСОБА_3 у матері ОСОБА_1 за їх місцем фактичного проживання з урахуванням стану здоров?я та потреб дитини, не пізніше 19.00 год. повертати дитину ОСОБА_3 за місцем фактичного проживання матері ОСОБА_1 ;

Зобов`язано ОСОБА_1 надавати можливість ОСОБА_2 спілкуватися з ОСОБА_3 за допомогою засобів мобільного зв?язку, з використанням програмного забезпечення, мобільних застосунків, які надають змогу бачити та чути співрозмовника в режимі реального часу (Telegram, Zoom, Skype) кожного тижня у вівторок, четвер та неділю з 18.00 год. до 19.00 год. до моменту повернення ОСОБА_1 до України. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Дане рішення суду набрало законної сили 19.09.2023 р.

Судом досліджено та враховано твердження сторони позивача за первісним позовом, що ОСОБА_1 немає шкідливих звичок, не судима, працевлаштована, має постійний дохід, забезпечує повністю свого сина матеріально, духовно та морально, ставиться до його здоров?я та виховання відповідальна. Крім того, суд враховує, що ОСОБА_1 має диплом медичної сестри, а тому знає як слідкувати за здоров`ям дитини та може надати невідкладну медичну допомогу.

ОСОБА_3 проживаючи зі своєю матір?ю ОСОБА_1 максимально забезпеченний всім необхідним. Остання зареєстрована як фізична особа-підприємець та має відповідний стабільний заробіток, безперервно займається вихованням та розвитком дитини, повністю забезпечує матеріальною, духовною, моральною підтримкою на підтвердження виступають наступні докази: виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 04.06.2024 р. про реєстрацію ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем, відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків щодо ОСОБА_1 від 08.10.2024 р., податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 3 квартал 2024 р. З долучених до матеріалів справи фототаблиць вбачається, що дитина доглянута, охайна, життєрадісна.

Також суд враховує, що довідкою Благодійного фонду «Фонд Добро» № 01/10 від 10.10.2024 р. підтверджується, що син ОСОБА_1 - ОСОБА_3 відвідує дитячий садок в Освітньому центрі організованому благодійним фондом «Фонд Добро» у м. Святий Влас, Республіка Болгарія. ОСОБА_1 виявляє високий рівень відповідальності та турботи у виконанні своїх батьківських обовя?зків, вона завжди супроводжує свого сина до дитячого садка, стежить за його здоров?ям, зовнішнім виглядом, підтримує зв?язок із вихователями, цікавиться його успіхами, тощо. Педагогічний колектив однозначно підтверджує належне виконання батьківських обов?язків ОСОБА_1 .

Окрім того суд враховує, що ОСОБА_1 на наркологічному обліку не значиться, що підтверджується довідкою № 645 від 14.10.2024 р., психічних розладів немає, що підтверджується довідкою про проходження психіатричного огляду № 287 від 14.10.2024 р.

Суд наголошує, що на спростування вищезазначених доводів позивача за первісним позовом, відповідачем за первісним позовом жодних належних доказів суду - не надано.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 представник відповідача ОСОБА_2 зазначив, що стосовно ОСОБА_1 складені протоколи за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 173-2 КУпАП.

Суд перевіривши дані доводи вважає їх не доречними з огляду на те, що постановою Овідіопольського районного суду Одеської області по справі № 509/1919/22 від 19.08.2022 р. закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1ст.173-2 КУпАП. Вищезазначена постанова суду набрала законної сили 20.09.2022р., оскільки постановою Одеського апеляційного суду від 20.09.2022р. залишено в силі постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 19.08.2022р.

Суд погоджується зі стороною позивача за первісним позовом, що вищевказане судове рішення по справі № 509/1919/22 свідчить про те, що ОСОБА_2 навмисне намагається погіршити життя та репутацію ОСОБА_1 , адже всі доводи ОСОБА_2 , що ОСОБА_1 нібито вчиняла домашнє насилля стосовно свого малолітнього сина спростувались рішенням по справі № 509/1919/22, яке набрало законної сили після його апеляційного перегляду.

Також у відзиві на первісну позовну заяву ОСОБА_1 представник відповідача ОСОБА_2 зазначив, що позивачка ніяким чином у своєму позові не довела обставину несплати ОСОБА_2 аліментів, також у відзиві закцентувано увагу, що у відповідача відсутня заборгованість зі сплати аліментів, а кримінальні провадження стосовно ОСОБА_2 за фактом невиплати аліментів - закриті.

Проте суд звертає увагу, що 10.03.2025 р. представником сторони Позивача за первісним позовом адвокатом Мороз А.А. було надано до суду письмові пояснення в яких в якості доказів міститься Інформація з Єдиного реєстру боржників, згідно якої станом на 06.03.2025 р. ОСОБА_2 по виконавчому провадженню № 69758080 щодо стягнення аліментів рахується як боржник та вимогу виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) по виконавчому провадженню № 69758080 щодо здійснення відрахування із суми доходів боржника заборгованості зі сплати аліментів, що утворилася у період до 16.11.2022 року у розмірі 85 362,33 гривні. На спростування позиції позивача за первісним позовом щодо внесення ОСОБА_2 до Єдиного реєстру боржників, відповідачем за первісним позовом, не було надано до суду належних доказів.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 представник відповідача Тухтаряна Ігора Агавардовича надав до суду витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальних провадженнях № 0001258 від 03.11.2022 р. та № 0000247 від 15.02.2023 р. заявником в яких значиться ОСОБА_2 по кримінальному правопорушенню кваліфікованому за ст. 115 ч. 2 п.2 КК України щодо встановлення місця проживання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Судом досліджено вищевказані витяги та надані представником позивача за первісним позовом адвокатом Мороз А.А. постанову про закриття кримінального провадження від 17.11.2022 р. по кримінальному провадженню № 0001258 від 03.11.2022 р. якою прийнято рішення про закриття провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв?язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, а також постанову про закриття кримінального провадження від 28.04.2023 р. по кримінальному провадженню № 0000247 від 15.02.2023 р. якою прийнято рішення також про закриття провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв?язку із встановленням відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об?єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

У відповідності до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Відповідно до ст. 27 Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХII), держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Згідно зі статтею 11 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року №789ХІІ, на держави-учасниці покладено зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. Зазначена стаття кореспондує із правом кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, закріпленим у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підписаної в Римі 04 листопада 1950 року, підписаної від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР.

Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей була підписана державами - учасницями 25.10.1980 року (Гаазька Конвенція), у твердому переконанні в тому, що інтереси дітей - це найважливіші елементи в справі турботи про них, бажаючи надати дітям захист у міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримання і створити процедури для забезпечення їхнього негайного повернення до держави постійного проживання, а також забезпечити захист прав доступу.

Ця Конвенція набула чинності для України з 1 вересня 2006 року та є складовою її правової системи згідно зі статтею 9 Конституції України. Для України стороною цієї Конвенції вважається держава, що визнала приєднання України до Гаазької Конвенції або приєднання якої до Конвенції визнано Україною відповідно до ст. 38 Гаазької Конвенції.

Гаазька Конвенція була розроблена і підписана з метою запровадження міжнародно-правового механізму мирного та впорядкованого повернення дітей, яких незаконно вивезено або які незаконно утримуються. Гаазька Конвенція не може бути витлумачено в вакуумі, а повинна тлумачитися в гармонії з загальними принципами міжнародного права. При цьому, як зазначено в підпункті «с» пункту 3 статті 31 Віденської конвенції 1969 року про право міжнародних договорів, мають враховуватися «відповідні норми міжнародного права, застосовні до відносин між сторонами» та, зокрема, норми, що стосуються міжнародного захисту прав людини.

Брюссельська постанова II Біс, чиї положення про викрадення дітей доповнюють ті положення, які вже закладені в Гаазькій конвенції, так само посилається в преамбулі на найкращі інтереси дитини, тоді як стаття 24 § 2 Хартії основних прав наголошує, що в усіх діях, пов`язаних з дітьми, найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговим міркуванням.

Відповідно до ст. 4 Гаазької конвенції, дана Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років.

Гаазька конвенція в основному є договором про вибір юрисдикції, проте це не сліпі доводи щодо істотних питань соціального забезпечення стосовно конкретної дитини. Тільки занадто спрощений вид загального призначення громадського порядку Гаазької Конвенції і матеріальних наслідків для життя викраденої дитини та її батьків, може підтримати твердження, що це всього лише процедурний текст. Згідно Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини, яка відображає міжнародний консенсус щодо принципу примату інтересів дитини у всіх процедурах, зазначено, що кожна дитина повинна розглядатися як суб`єкт прав, а не просто як об`єкт прав.

Стаття 5 Гаазької конвенції 1996 року містить загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави місця постійного проживання дитини.

Поняття «місце постійного проживання» не визначене цією Конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.

Звичайне місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» №39598/03 від 21 липня 2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v.the UnitedKingdom), п.161, Series A заява № 25).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) зазначено: «закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 758/3734/21 у постанові від 28 лютого 2024 року.

При розгляді даної справи суд враховує також постанову Верховного суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 року справі № 523/19706/19 (провадження № 61-12112сво22) який зазначив, що передбачена частинами четвертою та п?ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо.

Враховуючи те, що наразі дитина не проживає на території України, суд з урахуванням позиції Верховного суду вважає за можливе вирішити спір за наявними у справі доказами без висновку органу опіки та піклування щодо розв?язання даного спору.

З огляду на вищевикладене законодавство України, з урахування практики Верховного Суду, Європейського суду з прав людини, ратифікованого Україною міжнародного законодавства та дослідженими доказами у даній справі, суд приходить до висновку, що первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини із матір?ю - є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки при задоволенні позовних вимог Позивача за первісним позовом, буде збережено та дотримано якнайкращих інтерес дитини.

Щодо зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення місця проживання дитини із батьком, суд приходить до наступних висновків.

Позивач за зустрічним позовом зазначив, що після розірвання шлюбу із ОСОБА_1 вона чинить перешкоди у спілкуванні з сином та участі в його вихованні.

На підтвердження зазначеного позивач за зустрічним позовом надав до суду рішення Малиновського районного суду м. Одеса від 09.08.2023 р. по справі № 521/8429/22 яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , третя особа Виконавчий комітет Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, встановлення порядку та способу участі у вихованні дитини задоволено частково. Встановлено порядок участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітнім ОСОБА_3 зокрема графік бачення з дитиною та можливість спілкуватися з дитиною за допомогою засобів мобільного зв?язку (Telegram, Zoom, Skype) до моменту повернення ОСОБА_1 до України. Також ОСОБА_2 зазначив, що вказане рішення суду ОСОБА_1 фактично не виконується.

Однак, суд наголошує та погоджується із запереченнями відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 , що згідно матеріалів виконавчого провадження № 73665295 ОСОБА_1 не перешкоджає побаченням стягувача - ОСОБА_2 з дитиною у спосіб визначений у виконавчому документі, в зв?язку з чим відсутні підстави для застосування заходів примусового виконання визначених Законом України «Про виконавче провадження». В матеріалах справи наявний лист Овідіопольського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області № 21.14-64258 від 25.11.2024 р., що підтверджує дані обставини, а тому суд критично розцінює твердження позивача за зустрічним позовом щодо чинення йому перешкод у спілкуванні з сином.

Також у своїй зустрічній позовній заяві Позивач зазначає, що у нього наявний самостійний постійний дохід.

Проте суд звертає увагу, що 07.03.2025 р. представником сторони відповідача за зустрічним позовом адвокатом Мороз А.А. було надано до суду письмові пояснення в яких в якості доказів міститься відповідь на адвокатський запит від Головного управління Національної поліції в Одеській області (управління кадрового забезпечення) згідно якої ОСОБА_2 проходив службу в органах внутрішніх справ з листопада 2008 року до листопада 2015 року, в Національній поліції України з листопада 2015 року до грудня 2024 року. 30.12.2024 р. наказом Головного управління Національної поліції в Одеській області за № 2021 о/с ОСОБА_2 звільнений зі служби в поліції за п.2 ч. 1 ст. 77 за станом здоров?я (через хворобу) відповідно до ЗУ «Про Національну поліцію».

Позивач за зустрічним позовом не надав до суду докази його працевлаштування, які б підтверджували наявність у нього самостійного постійного доходу. Також ОСОБА_2 не надав до суду жодних пояснень чи доказів того, що його звільнення за станом здоров?я (через хворобу) не впливатиме на можливість здійснення виховання дитини.

Щодо подій які трапилися в Республіці Польщі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд не приймає їх до уваги, адже сторони не надали належних доказів для підтвердження обставин що трапилися в Республіці Польщі, в матеріалах справи міститься виключно інформація щодо подій в Республіці Польщі без доказів її достовірності та правдивості.

Згідно ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Також суд дослідив надані як представником позивача за зустрічним позовом процесуальні документи із доказами так і представником відповідача за зустрічним позовом процесуальні документи із доказами до встановив, що дитина - ОСОБА_3 постійно проживав та проживає з мамою - ОСОБА_1 . Доказів які би підтверджували факт невиконання нею батьківських обов?язків в матеріалах справи немає.

Надавши належну оцінку усім обставинам справи, взявши до уваги вік дитини, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов?язком батьків діяти в її інтересах, суд дійшов висновків про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір?ю.

Наявність підстав для визначення місця проживання малолітнього сина сторін із матір?ю пов?язується також із тим, що батько, не повернувши дитину 07.06.2022 р. її матері, позбавив її як належної опіки і виховання з боку матері, так і порушив їхнє право на прямі контакти, що суперечить найкращим інтересам дитини.

Виходячи з обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, суд вважає, що визначаючи місце проживання малолітньої дитини сторін у цій справі з матір?ю, зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку.

Враховуючи наведені положення міжнародного права та національного законодавства, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши інтереси малолітньої дитини, її малолітній вік, психологічний стан та особливості фізичного розвитку, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між її інтересами, правами батьків на виховання дитини і обов?язком батьків діяти в інтересах дитини суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

На підставі аналізу положень статті 129 Конституції України, а також статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які визначають гарантії обов`язкового виконання судових рішень, можливо дійти висновку, що преюдиційні обставини - це обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили; преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

На відміну від прецедентного характеру правових висновків (позицій) Верховного Суду, преюдиція повинна зберігатися як при зміні законодавства, так і зміні судової практики. Преюдиціальність дає певний привілей стороні у справі не доказувати знову вже встановлені судом обставини (юридичні факти). Разом з тим, інша сторона повинна мати можливість заперечувати такі преюдиційні обставини (юридичні факти) з посиланням на належні та допустимі докази, а суд зобов`язаний навести мотиви відхилення або визнання цих заперечень. Суд, відхиляючи ці заперечення, повинен мотивувати, що існують встановлені іншим судом обставини (юридичні факти) преюдиційного характеру і вони, дійсно, не є «правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту)».

Суд звертає увагу сторін на важливу постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі ВС від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19. У ній зроблено висновок, що факт проживання дитини за кордоном (незалежно від того, вивезена вона до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця проживання дитини. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови в позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним із батьків в Україні.

Суддя Великої Палати Верховного Суду Ольга Ступак, зазначає, що виїзд матері з дитиною за кордон після початку повномасштабної війни не можна кваліфікувати як зміну місця постійного проживання дитини, це тимчасовий виїзд дитини.

Окремо суд зазначає те, що Верховний Суд у постанові від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20) визначив базові елементи, які підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини, а саме:

(а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту.

При вирішенні цієї категорії спорів також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.

Відтак, після дослідження всіх доказів, пояснень та посилань наданими ОСОБА_2 та його представником ОСОБА_7 суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення місця проживання дитини із батьком.

Щодо відсутності в матеріалах справи висновку органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради та висновку органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради у зв?язку з перебуванням дитини за межами території України суд зазначає слідуюче.

Вказаний висновок є письмовим доказом. Як й інші докази, він не має для суду наперед встановленої сили.

Ухвалення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

На підставі вищевикладеного, суд вважає за можливе розглянути дану справу на основі наданих сторонами доказів без висновку уповноваженого на те органу про доцільність/недоцільність визначення місця проживання дитини, оскільки такий висновок виготовити не можливо, адже дитина та матір перебувають за кордоном.

Крім того, суд роз?яснює, що визначення місця проживання малолітньої дитини з матір?ю не позбавляє батька дитини батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов?язків.

У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволені зустрічної позовної заяви.

На підставі викладеного та керуючись Главою 9 Розділу ІІІ ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини із матір?ю - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір?ю, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , Громадянки України, номер за РНОКПП НОМЕР_2 , за її місцем проживання/перебування.

В задоволені зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення місця проживання дитини із батьком - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 номер за РНОКПП НОМЕР_3 накористь ОСОБА_1 номер за РНОКПП НОМЕР_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після спливу строку на апеляційне оскарження, а у разі подання апеляційної скарги - після закінчення його апеляційного перегляду, якщо за його результатами рішення було залишено без змін.

Повні відомості про учасників справи згідно ст. 265 ч.5 п.4 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 ( Адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , Адреса для листування: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (Адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , Адреса фактичного мешкання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Третя особа: Орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради (65025, м. Одеса, пр-т Князя Володимира Великого (Добровольського), 106, ).

Третя особа: Орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради (65078, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 22, ).

Суддя: І.В. Плавич