Справа № 192/965/25
Провадження № 2/192/711/25
Ухвала

Іменем України

17 червня 2025 року

Суддя Солонянського районного суду Дніпропетровської області Ковальчук Н.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Солонянського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна,

встановила:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Солонянського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, у якій просить зняти арешт з невизначеного майна, накладений відповідно до постанови державного виконавця Солонянського ВДВС № 13197751 від 10.02.2016 у межах виконавчого провадження № 49026842 з виключенням запису про арешт на невизначене майно у Державному реєстрі речових прав.

Позивач посилається на те, що у 2015 році Солонянським районним судом Дніпропетровської області було винесено рішення у справі № 192/601/15ц, на підставі якого було відкрито виконавче провадження № 49026842 (08.10.2015 28.01.2016) та пізніше № 51942917 (04.07.2016 27.05.2017), щодо стягнення на користь ПАТ «ПриватБанк». У рамках першого виконавчого провадження державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна (реєстраційний номер обтяження: 13197751 від 10.02.2016), що було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однак арешт майна фігурує як невизначене майно, що не дозволяє точно ідентифікувати об`єкти, на які він накладений. Згідно з відповіддю Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України № У-2108-05.2 від 04.04.2025, обидва виконавчі провадження завершені, документи передано до архіву та знищено у зв`язку із закінченням строку зберігання. Однак арешт майна залишається в реєстрі речових прав, незважаючи на завершення проваджень. Після закінчення виконавчого провадження, відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», арешт підлягає зняттю.

Відповідно до листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), датованим 17.04.2025 № 1756/У-2108-05.2/05.2-06, копія якого додана до позовної заяви, згідно з інформацією, наданою Солонянським відділом державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), встановлено, що у вказаному відділі ДВС на виконанні перебувало виконавче провадження № 49026842, з примусового виконання виконавчого листа № 192/601/15ц від 12.08.2015, виданого Солонянським районним судом Дніпропетровської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Приватбанк» боргу у розмірі 22 024,54 грн, в рамках якого відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, державним виконавцем винесена постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження № 13197751 від 10.02.2016, та внесені відповідні дані до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вказане виконавче провадження завершено, з підстав передбачених п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент прийняття рішення), про що винесена відповідна постанова. Також, встановлено, що у вказаному відділі ДВС на виконанні повторно в період з 04.07.2016 по 27.05.2017 перебувало виконавче провадження № 51942917, з примусового виконання виконавчого листа № 192/601/15ц від 12.08.2015, виданого Солонянським районним судом Дніпропетровської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Приватбанк» боргу у розмірі 21 780,94 грн. Вказане виконавче провадження завершено, з підстав передбачених п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», про що винесена відповідна постанова.

Таким чином, зі змісту позовної заяви та доданої до неї копії листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), датованим 17.04.2025 № 1756/У-2108-05.2/05.2-06 вбачається, що позивач боржник у виконавчому провадженні, у якому постановою державного виконавця на майно на майно позивача було накладено арешт. Отже, між сторонами відсутні спір про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт, і таке право позивача ніким не оспорюється.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Так, Верховний Суд у постанові від 20.11.2024 у справі № 757/43805/23 звернув увагу, що одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19) зазначала, що сторони, інші учасники та особи можуть звернутися до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність виконавців та посадових осіб державної виконавчої служби в порядку частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», якщо цей виконавчий документ виданий на виконання судового рішення, або - до адміністративного суду в порядку частини другої цієї ж статті, якщо він виданий на виконання рішення іншого органу (посадових осіб), та/або за умови перебування його у зведеному виконавчому провадженні, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) погодився з висновками судів попередніх інстанцій про закриття провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки позивач, який є боржником у виконавчому провадженні, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна з огляду на те, що законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Верховний Суд у постанові від 20.11.2024 у справі № 757/43805/23 також зазначив, що установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, між сторонами відсутні спір про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт, і таке право позивача ніким не оспорюється, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що цей спір не може бути розглянутий судом за правилами цивільного судочинства в порядку позовного провадження з огляду на те, що законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця. З огляду на вказане, доводи касаційної скарги щодо належного в цьому випадку способу захисту порушеного права виключно шляхом реалізації права на судовий захист в межах цивільного судочинства в порядку загального позовного провадження, є безпідставними та зводяться до трактування заявником норм процесуального права на власний розсуд.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби на час звернення зі скаргою до суду врегульований у статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина друга статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Тобто, юрисдикція спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби залежить від типу виконавчого документа, на підставі якого було відкрите виконавче провадження, а також суб`єктів їх видання.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинених під час виконання судового рішення, ухваленого у цивільній справі, визначений розділом VII ЦПК України.

З позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_1 боржник у виконавчому провадженні. В ході примусового виконання рішення суду у цивільній справі була винесена постанова про арешт майна боржника. Між сторонами у справі відсутній спір про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт, таке право позивача не оспорюється відповідачем.

За таких обставин, спір не може бути розглянутий судом за правилами цивільного судочинства в порядку позовного провадження з огляду на те, що законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця, у порядку, визначеному розділом VII ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зважаючи на викладені обставини та приписи законодавства, у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Солонянського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна потрібно відмовити, оскільки спір не може бути розглянутий за правилами цивільного судочинства в порядку позовного провадження.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 186, ст. 260 ЦПК України

постановила:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Солонянського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна.

Роз`яснити позивачу, що оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця, здійснюється у порядку, визначеному розділом VII ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвалу суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Н. В. Ковальчук