Справа № 202/2690/25
Провадження № 2/202/2651/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпра у складі судді Михальченко А.О.,

секретар судового засідання Пономаренко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 202/2690/25

за позовом

ОСОБА_1

до

Авдіївської міської військової адміністрації

Покровського району Донецької області

про визнання права власності, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

20.03.2025 ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивувала тим, що їй та ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.03.1994, належить квартира АДРЕСА_1 .

28.07.2008 вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Після смерті ОСОБА_2 вона є єдиним спадкоємцем першої черги. Спадкоємців за заповітом немає.

Спадщину після смерті чоловіка вона прийняла у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України, а 10.12.2024 звернулася до приватного нотаріуса Покровського районного нотаріального округу Донецької області Толочко А.Г. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але 10.12.2024 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що нею не подані нотаріусу усі необхідні документи щодо права власності на спадкове майно.

Крім того, зазначила, що на час набуття права власності на квартиру Державних реєстрів речових прав на нерухоме майно не було і право власності реєструвалось в Бюро технічної інвентаризації.

Станом на 20.03.2025 м. Авдіївка, Донецької області, окупована.

Також зазначила, що для реєстрації права власності державний реєстратор повинен подати запит до відповідного БТІ, яке проводило реєстрацію права власності, в даному випадку до КП БТІ м. Донецька, але м. Донецьк з 07.04.2014 включено до Переліку тимчасово окупованих територій. Інформації про переміщення КП БТІ м. Донецька, про вивезення або передачу документів зазначеного підприємства на контрольовану територію, а також про здійснення ним діяльності не має.

Вважає, що у зв`язку з неможливістю зареєструвати у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно вже наявне у неї право власності на частку квартиру, її право власності не визнається державною, що призводить до неможливості здійснення нею своїх правомочностей власника.

Враховуючи викладене, просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на частку квартири АДРЕСА_1 ; визнати, у порядку ст.392 ЦК України, за нею право власності на частку квартири АДРЕСА_1 .

24.03.2025 по справі відкрите загальне позовне провадження та відповідачу встановлений строк для подання відзиву на позов. Судом витребувана копія спадкової справи.

Відповідачі своїм процесуальним правом не скористались, відзив на позов не подали.

17.04.2025 підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду.

Повідомлена про час та місце судового розгляду позивач у судове засідання не з`явилась.

Представник відповідача - Авдіївської міської ВЦА Покровського району Донецької області про час та місце судового розгляду повідомлений судовою повісткою, яка доставлена до його кабінету у системі «Електронний суд», надав заяву про розгляд справи без його участі. Проти задоволення позовних вимог не заперечував.

02.06.2025 від приватного нотаріуса Толочко А.Г. надійшов лист-повідомлення про неможливість надання копії спадкової справи у зв`язку з тим, що її діяльність як приватного нотаріуса Покровського міського нотаріального округу Донецької області припинена.

Приписами ч.1 ст.223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи викладене суд вважає за можливе розглянути справу без учасників справи, оскільки про дату, час і місце розгляду справи їх було повідомлено належним чином (отримання судових повісток в підсистемі «Електронний суд», оголошення про виклик), причини неявки суду невідомі.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.03.1994 ОСОБА_2 , ОСОБА_1 є власниками квартири АДРЕСА_1 . Право власності зареєстроване у КП БТІ м. Донецька 3.03.1994 за реєстровим №5070, що підтверджується відповідним реєстраційним написом.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про власність», який втратив чинність у зв`язку з прийняттям ЦК України 2004 року, об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Громадянин набував права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (частина друга статті 12 цього Закону)

Відповідно до ч.2 ст.15 ЗУ «Про власність» наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України.

Крім того, за положеннями статті 128 Цивільного кодексу Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві.

Таке правове регулювання правовідносин з права власності на майно застосовується до прав, які виникли, або могли виникнути до січня 2004 року.

Приписами чинної ст. 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Отже, 15.03.1994 ОСОБА_2 , ОСОБА_1 набули права власності на квартиру АДРЕСА_1 , як у розумінні ЗУ «Про власність» (який діяв на момент виникнення правовідносин), так і у розумінні діючої ст.328 ЦК України.

Квартира, згідно даних технічного паспорту, є трикімнатною, загальною площею 64,90 кв.м., житловою площею 39,20 кв.м.

Стаття 181 ЦК України визначає поняття нерухомої та рухомої речі. Зокрема, до рухомих речей відносяться речі, які можна вільно переміщувати у просторі; до нерухомих належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, на відміну від рухомих речей, підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Отже вирішуючи спір, що випливає з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України та тривають до цього часу, суд, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень статті 5 цього Кодексу виходить з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, встановлює час та підстави виникнення права власності, з`ясовує чи відноситься майно до нерухомих речей та чи підлягає воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час та на момент виникнення спору.

При цьому, встановлюючи правовий статус майна, суд, відповідно до статей 181, 188 ЦК України встановлює і вид цього майна (нерухоме майно, рухоме майно, зокрема гараж, будівельні матеріали, складна річ тощо).

В даній справі судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є власниками нерухомого майна у розумінні ст. 181 ЦК України.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набувши право власності на квартиру зареєстрували своє право власності у КП «БТІ м. Донецька» у порядку передбаченому на момент виникнення права.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб КП «БТІ м. Донецька» зареєстроване за адресою: м. Донецьк, вул. Кобозева, 66.

Загальновідомим та таким, що не підлягає доказуванню у даній справі, є факт, що починаючи з 07.04.2014 м. Донецьк тимчасово окуповано, що також визначено у Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженому Наказом Міністерства громад та територій України від 28.02.2025 №376.

Суду не надано доказів переміщення КП «БТІ м. Донецька» з м. Донецька, як не надано і доказів евакуації реєстраційних справ щодо нерухомого майна з м. Донецька.

Відтак, суд приходить до висновку, що станом на 20.03.2025 доступу до реєстраційних справ, які зберігаються у КП «БТІ м. Донецька», позивачі та державні реєстратори не мають.

03.08.2004 набув чинності ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а з 01.01.2013 в Україні запроваджено систему державної реєстрації прав.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 червня 2018 р. № 484) затверджено Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Приписами абз.1 п.3 ч.3 ст.10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

Судом перевірені відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та встановлено, що вони не містять відомостей щодо права власності позивача та ОСОБА_2 на спірну квартиру.

У той же час судом встановлено, що 23.01.2025 позивач подала до державного реєстратора заяву про державну реєстрацію її прав на належну їй частку у квартирі.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Олександрійської міської ради Кіровоградської області №77589489 від 03.03.2025 через неподання заявником чи неотримання державним реєстратором відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 01.01.2013.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Предметом даної справи є визнання за позивача права власності на частки у квартирі, оскільки це право не визнається іншими учасниками цивільних відносин.

Підставою позову є ст.392 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правову позицію щодо застосування статті 392 ЦК України і звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачається у статті 16 ЦК України.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Так, застосування такого способу захисту прав, як звернення з позовом про визнання права на речові права, можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов`язальних відносинах.

Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Наведений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі 344/16879/15-ц

В даній справі судом встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником квартири, але не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з відсутністю відомостей про її право власності у державному реєстрі речових на нерухоме майно та об`єктивною неможливістю внести вказані відомості до реєстру з зазначених вище причин.

При цьому суд зазначає, що у позивача відсутній інший, окрім звернення до суду, шлях для відновлення свого порушеного права власності.

Також судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_2 є його дружина ОСОБА_1 , яка спадщину прийняла у відповідності до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується даними про їх реєстрацію.

Інших спадкоємців після смерті ОСОБА_2 не встановлено.

10.12.2024 позивач звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , але їм відмовлено у зв`язку з неподанням документів необхідних для вчинення нотаріальної дії.

Вказані обставини підтверджуються копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та листом нотаріуса.

Таким чином, в даній справі судом встановлено, що позивач спадщину після смерті чоловіка прийняла у встановленому законом порядку, але оформити свої спадкові права в позасудовому порядку можливості не має, оскільки у неї відсутні документи, що підтверджують право власності.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 10, 13, 141, 264, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ) право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 64,90 кв.м., житловою площею 39,2 кв.м..

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ) право власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до абз. 2 ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суддя склав 24.06.2025

Суддя АНАСТАСІЯ МИХАЛЬЧЕНКО