РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Першко О.О.,

секретар судового засідання Прокопчук Л.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Рівному цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 7 000 доларів США та 3% річних у розмірі 124,27 доларів США.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 02 серпня 2021 року ОСОБА_4 написав розписку, відповідно до якої останній отримав в позику від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 7 000 доларів США. В розписці вказано, що відповідач зобов`язується повернути кошти до 10 березня 2022 року. Також сторонами було погоджено, що відповідач починаючи з 10 вересня 2021 року повинен виплачувати кошти рівними частинами по 1 000 доларів США до погашення всієї суми. Проте, станом на 12 жовтня 2022 року жодних коштів відповідач не повернув, а тому сума основної заборгованості становить 7 000 дол. США. Окрім основної суми боргу до сплати підлягають 3% річних в розмірі 124, 27 доларів США.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав з підстав у ньому наведених, просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, оскільки укладений між сторонами договір позики є недійсним. ОСОБА_4 визнає те, що він дійсно особисто писав таку розписку, але саме таку розписку він написав на вимогу ОСОБА_5 , не отримавши при цьому будь-яку суму грошових коштів, зазначену в розписці. ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на початку серпня 2021 року домовились про те, що ОСОБА_4 бере у ОСОБА_7 в оренду з правом викупу автомобіль «VOLKSWAGEN», модель «LT 35», державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований на ОСОБА_3 , який вони оцінили в суму 7 000 доларів США. Відповідно до вказаної домовленості, ОСОБА_4 зобов`язався, починаючи з 10 вересня 2021 року, щомісячно виплачувати ОСОБА_8 за вказаний автомобіль по 1000 доларів США, до 10 березня 2022 року включно, однак розписку написав на ім`я ОСОБА_3 , оскільки на нього був зареєстрований автомобіль. Передача вказаного автомобіля ОСОБА_9 . ОСОБА_4 відбулась 02 серпня 2021 року. Отримавши від ОСОБА_7 вказаний автомобіль він його використовував для перевезення пасажирів, однак маршрут виявився збитковим і він припинив експлуатацію автомобіля, а ОСОБА_5 сказав, що розриває домовленість. За період експлуатації автомобіля ОСОБА_4 сплатив ОСОБА_5 1500 доларів США, як частину його вартості згідно домовленості. Оскільки ОСОБА_4 перестав експлуатувати автомобіль, у нього з ОСОБА_5 виникли різні погляди щодо подальшої долі автомобіля. На даний час ОСОБА_5 забрав автомобіль, а позивач ще вимагає сплатити гроші по розписці.

05 грудня 2022 року представник відповідача ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву, яка ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 07 грудня 2022 року повернута заявнику.

05 квітня 2023 року представник відповідача ОСОБА_2 подав заяву про зупинення провадження у справі, яка ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 05 квітня 2023 року задоволена. Провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням по цивільній справі 569/19797/22 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики грошових коштів недійсним.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 вересня 2024 року в справі 569/19797/22, яке набрало законної сили 18 березня 2025 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики грошових коштів недійсним відмовлено.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 09 квітня 2025 року провадження у справі поновлено.

13 червня 2025 року представник відповідача ОСОБА_2 подав заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, в задоволенні якої ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 13 червня 2025 року, яка постановлена без оформлення окремого документа і зазначена у протоколі судового засідання, відмовлено з посиланням на ч. 2, ч. 3 та п. 5 ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Також, 13 червня 2025 року в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 заявляв клопотання про визнання явки позивача обов`язковою, відкладення розгляду справи та оголошення перерви, в задоволенні яких ухвалами Рівненського міського суду Рівненської області від 13 червня 2025 року, які постановлені без оформлення окремого документа і зазначені у протоколі судового засідання, відмовлено.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що згідно розписки від 02 серпня 2021 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 7 000 доларів США, які зобов`язався повернути починаючи з 10 вересня 2021 року рівними частинами щомісячно по 1 000 доларів США, з проведенням повного погашення заборгованості до 10 березня 2022 року.

Представник відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечував, що боргова розписка власноручно складена відповідачем ОСОБА_4

ОСОБА_4 , вважаючи, що вказаний договір позики є недійсним, звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору позики грошових коштів недійсним.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 вересня 2024 року в справі 569/19797/22, яке набрало законної сили 18 березня 2025 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики грошових коштів недійсним відмовлено.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За нормами статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як встановлено судом відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 7000 дол. США, які зобов`язався повернути в термін до 10 березня 2022 року, однак взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, кошти не повернув. У матеріалах справи будь-які докази, які підтверджували б повернення відповідачем позики, відсутні.

Таким чином, оскільки відповідач на час написання розписки мав в користуванні грошові кошти, належні позивачу, та сторони дійшли обопільної згоди про те, що такі кошти будуть перебувати у користуванні відповідача певний час, про що склали відповідну розписку, зазначене підтверджує факт укладення договору позики між ними та його умови. З матеріалів справи вбачається, що взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав в повному обсязі, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 7 000 дол. США.

Щодо позовної вимоги в частині стягнення трьох процентів річних в сумі 124,27 дол. США, які позивач просить стягнути з відповідача за прострочення виконання грошового зобов`язання, суд зазначає таке.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, суд враховує, що Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, який затверджено Законом України №2102-IX від 24 лютого 2022 року, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває по час розгляду справи.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктами 18 і 19 наступного змісту:

«18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

У цій справі позивач просить стягнути з відповідача на його користь три проценти річних в сумі 124,27 дол. США за період з 11 березня 2022 року по 12 жовтня 2022 року. Враховуючи, що у період дії в Україні воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, три відсотки річних за період з 11 березня 2022 року по 12 жовтня 2022 року до стягнення не підлягають.

Доводи представника відповідача ОСОБА_2 щодо недійсності укладеного між сторонами договору позики, як вже вказано вище, були предметом судового розгляду і рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 вересня 2024 року в справі 569/19797/22, яке було залишене без змін постановою Рівненського апеляційного суду 18 березня 2025 року та набрало законної сили 18 березня 2025 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики грошових коштів недійсним відмовлено. Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 не доведено належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами обставин, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір позики є фіктивним та укладений без мети настання реальних наслідків, а також ним не спростовано встановленої законом презумпції правомірності цього правочину.

За таких обставин, позов слід задовольнити частково.

Оскільки позов підлягає задоволенню частково, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати на сплату судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в розмірі 2 515 грн 15 коп.

Керуючись статтями 526, 530, 610, 611, 625, 628, 638, 641, 644, 1048, 1049, 1054 Цивільного кодексу України, статтями 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 280-282, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики (розписки) від 02 серпня 2021 року в розмірі 7 000 (сім тисяч) доларів США.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 2 515 (дві тисячі п`ятсот п`ятнадцять) грн 15 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 17 червня 2025 року.

Суддя О.О. Першко