ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року

м. Харків

справа № 645/788/24

провадження № 22-ц/818/1716/25

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Харківська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2024 року в складі судді Шарка О.П.,-

УСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання за нею права користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , зобов`язати Харківську міську раду та зобов`язання відповідача укласти з нею договір найму зазначеного житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що за рішенням виконавчого комітету Орджонікідзевської Ради депутатів трудящихся м. Харкова 19.07.1973р її батькові ОСОБА_2 був виданий ордер за № 35475 на сім`ю з 4 чоловіків на право на зайняття 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_2 ,де також в ордері значилась ОСОБА_3 - дочка. Рішенням Фрунзенської районної Ради народних депутатів від 05.11.1991 за № 342/22 після смерті її батька ОСОБА_2 був відкритий особистий рахунок на зазначену квартиру. Мати позивача ОСОБА_4 1937 року народження постійно хворіла, потребувала допомоги, тому з 2018 року позивач поселилася в неї у квартирі і мешкає до цього часу. Під час проживання у вказаному помешканні вони з матір`ю вели спільне господарство, у них був спільний бюджет і вони разом придбали продукти харчування та предмети домашнього вжитку, здійснювали поточний ремонт квартири. Мати постійно хворіла і позивач здійснювала за нею догляд. Фактично вони проживали однією сім`єю. ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивача померла, про що складено відповідний запис за № 274. Після смерті матері позивач продовжує проживати у вказаній квартирі, яка для неї є постійним місцем проживання, сплачує квартплату за користування житлом та комунальні послуги. Тому позивач вважає, що відповідно до вимог ст.64 ЖК України набула права користування цією квартирою після смерті матері та рідного брата ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та укладення договору найму житлового приміщення задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Харківську міську раду укласти з ОСОБА_1 договір найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1

Судове рішення мотивоване тим, що позивач довела позовні вимоги та надала докази свого тривалого проживання у спірній квартирі. Суд застосував до спірних правовідносин положення ст. 824 ЦК України, ст.ст. 63 65, ст. 106 ЖК України, висновки викладені у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2004 у справі « Прокопович проти Росії» та дійшов до висновку про те, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

В апеляційній скарзі Харківська міська рада посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та ухвалив рішення, що не відповідає дійсним обставинам у справі та вимогам закону. В матеріалах справи відсутні докази згоди наймача на вселення у житлове приміщення, ведення спільного господарства з колишнім наймачем, постійного проживання позивача в спірній квартирі. Натомість постійне місце проживання позивачки зареєстровано у іншому житловому приміщенні. Таким чином вбачається, що спірна квартира у даній справі не є єдиним житлом, що згідно із усталеною судовою практикою спростовує, доводи позивача про наявність підстав для визнання за нею права користування житловим приміщенням. Зокрема, суду не надано також і відомостей про відсутність у позивача іншого житла на праві приватної власності тощо.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши головуючого суддю, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.п. 3,4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Орджонікідзевської Ради депутатів трудящихся м.Харкова 19.07.1973року батькові позивача ОСОБА_2 був виданий ордер за № 35475 на сім`ю з 4 чоловіків на право на зайняття 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_2 ,де також в ордері значилась ОСОБА_3 - дочка (позивач).

Рішенням Фрунзенської районної Ради народних депутатів від 05.11.1991 № 342/22 після смерті батька позивача ОСОБА_2 був відкритий особистий рахунок на 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_2 на ім`я матері позивача ОСОБА_4 , що підтверджується копією Рішення від 05.11.1991р за № 342/22).

Відповідно до відмітки у паспорті, ОСОБА_1 постійне місце проживання позивачки зареєстровано за адресою АДРЕСА_3 з 24.04.1985 (а.с. 12).

Як зазначає позивачка, вона починаючи 2018 року поселилася в квартирі АДРЕСА_2 і мешкає до цього часу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивача ОСОБА_4 померла, про що складено відповідний запис за №274. (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 ).

Відповідно до довідки про реєстрацію у житловому приміщенні осіб від 10.07.2023 року по Стадіонному пр-зду буд. АДРЕСА_4 зареєстрований ОСОБА_5 з 14.06.1985 (а.с. 14).

Відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_2 ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 9).

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 12 квітня 2021 року в справі № 127/26104/18 (провадження № 61-23331св19), від 03 лютого 2021 року в справі № 643/3624/16 (провадження № 61-5000св19).

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року в справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18).

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

В супереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження: дотримання позивачкою встановленого порядку вселення у спірну квартиру ( письмові згоди наймача та всіх членів сім`ї наймача) того, що це приміщення було її постійним місцем проживання та вона вела з наймачем ОСОБА_4 та членом її родини - ОСОБА_5 спільне господарство, тривалості часу її проживання, чи обумовлювався угодою між позивачкою, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщення, здійснення ремонту спірної квартири та її утримання.

Позивач має у користуванні інше житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , за адресою якого зареєстроване її постійне місце проживання.

З огляду на зазначене судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, помилковим висновок суду про доведеність тривалого часу проживання особи в спірному житлі.

Висновки викладені у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2004 у справі « Прокопович проти Росії» та постанові Верховного Суду України у справі № 6 60 цс12 від 11.07.2012 не є релевантними до встановлених у дійсній справі обставин.

Оскільки матеріали справи не містять даних про те, що спірна квартира має статус гуртожитку, суд помилково застосував до спірних правовідносин вимоги закону України « Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку».

Тому колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу належить задовольноти з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради підлягає стягненню 3633,60 грн судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради- задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2024 року скасувати, ухвалити нову постанову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради 3633(три тисячі шістсот тридцять три) грн 60 коп. судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 червня 2025 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук