Дата документу 23.06.2025
Справа № 501/4863/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 року Чорноморський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом представника ОСОБА_1

до

відповідачів:

1 ОСОБА_2

2 ОСОБА_3

предмет та підстави позову: про відшкодування матеріальної і моральної шкоди

учасники справи:

представник відповідача адвокат Шляпіна Л.М.,

ухвалив рішення про наступне та

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача

ОСОБА_1 21.11.2024 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, згідно якого просить суд стягнути із:

- ОСОБА_2 на користь позивача кошти у сумі 257 964,75 грн. в якості відшкодування матеріальної шкоди;

- ОСОБА_3 на користь позивача 100 000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди;

- відповідачів на користь позивача витрати зі сплати судового збору та на правничу допомогу.

Позов обґрунтовано тим, що відповідачі є співвласниками житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Кожному з них належить по 31/200 частини вказаного домоволодіння з господарськими спорудами.

З 2006 року по домовленості із співвласником земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 , громадянка ОСОБА_4 стала проживати у гаражі, яким він користувався .

За домовленості ОСОБА_4 допомогла ОСОБА_2 залишити належне йому майно під час розірвання шлюбу із його колишньою дружиною, яка намагалась повністю позбавити належного йому майна.

Взамін ОСОБА_2 дозволив ОСОБА_4 переобладнати гараж у житлове приміщення та проживати родині ОСОБА_5 у цьому приміщенні. Крім того, родина ОСОБА_5 планувала придбати вказане фактичне вже житлове приміщення та оформити документи.

На підтвердження домовленостей ОСОБА_2 склав декілька розписок, де передбачив можливість повернення суми будівельних матеріалів у випадку припинення відносин та придбання самого переобладнаного об`єкту.

Позивач стверджує, що таким чином, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір оренди житла на невизначений строк з можливістю перебудови нежитлового приміщення у житлове з подальшим його придбанням та договір будівельного підряду на випадок неможливості придбання побудованого приміщення та необхідності припинення оренди.

З метою припинення правовідносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а також з метою нанесення матеріальної та моральної шкоди в результаті вчинення злочину інша співвласниця вказаної земельної ділянки сестра ОСОБА_2 громадянка ОСОБА_3 вступила у злочинну змову з громадянином Придністровської Молдавської Республіки ОСОБА_6 та його дружиною ОСОБА_7 , вчинила злочин, передбачений ч.2 ст.127 КК України, в результаті якого ОСОБА_4 померла. Повідомлення про злочин направлено до поліції.

Позивач ОСОБА_1 прийняв спадщину. Крім того, на момент смерті позивач проживав разом з матір`ю безперервно з 2011 року та в силу ст.1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину.

Після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_3 разом із ОСОБА_8 за домовленістю з ОСОБА_2 зруйнували приміщення, яке було побудовано ОСОБА_4 . Від побудованого житла нічого не залишилось, на даний час навіть жодного каміння, ділянка зачищена бульдозером.

Позивач стверджує у позові, що застосувавши обман відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконав, кошти витрачені на будівельні матеріали не повернув.

Вартість будівельних матеріалів становить 218879,00 доларів США, що на час пред`явлення позову становить 21879,00х37,70=824838,30 грн.

Замість повернення коштів, 29.06.2023 відповідач ОСОБА_9 дав довіреність іншому відповідачу ОСОБА_3 , яка із застосуванням грубої фізичної сили, спровокувавши конфлікт зруйнували житло позивача.

На підставі викладеного, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів на користь позивача коштів витрачених на будівництво та реконструкцію гаражу.

Також, позивач вказує, що діями ОСОБА_3 позивачу нанесено моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях, позивач залишився без житла та вимушений орендувати приміщення, витрачати додаткові кошти, порушились нормальні життєві зв`язки позивача з оточуючими людьми, внаслідок чого позивач оцінив моральну шкоду у 100000,00 грн.

На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Представник відповідача 05.02.2024 надав до суду відзив на позовну заяву (а.с.111-115), в якому просить суд у задоволені позовної заяви відмовити з наступних підстав:

- позивач не є стороною домовленостей між ОСОБА_2 про дозвіл мешкання у АДРЕСА_1 ;

- відповідач дозволив мешкати у будинку матері позивача ОСОБА_4 , оскільки вона залишилась без житла, її будинок банк забрав за борги по кредиту, а сам ОСОБА_2 не мешкав у цьому будинку, що залишився після матері;

- на все майно, що залишилося після смерті матері відповідача ОСОБА_2 складено заповіт на ОСОБА_3 ;

- у 2005 році ОСОБА_2 написав документ, на прохання ОСОБА_4 , щоб вона могла мешкати у будинку замість нього, а вона в свою чергу буде сплачувати комунальні послуги за воду та електрику. З 2006 року відповідач не мешкав у будинку, ніяких розписок він не писав;

- ОСОБА_4 мешкала за вказаною адресою до літа 2023 та здавала будинок в оренду іншим особам тривалий час;

- більшість квитанцій, які надані позивачем про закупівлю будівельних матеріалів не відповідають вимогам про письмові докази, в них не зазначено де купувались будівельні матеріали, на яку адресу, хто купував будівельні матеріали;

- ніяких договорів про майбутнє відчуження самовільно збудованого майна між матір`ю позивача та відповідачем ОСОБА_2 не існувало;

- по спірному домоволодінню є чималі борги за комунальні послуги за період мешкання ОСОБА_4 , тощо.

В судовому засіданні представник відповідачів просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позов.

ІІ. Процесуальні дії у справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 21.11.2023, справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.74).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Петрюченко М.І. від 19.12.2023 позовну заяву залишено без руху (а.с.81-82).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Петрюченко М.І. від 20.12.2023 справу прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.89-90).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 20.12.2023 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено (а.с.92-94).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 28.12.2023 виправлено описку в ухвалі суду (а.с.96-97).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 19.02.2024 цивільну справу за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди направлено за підсудністю до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області (а.с.151, 153-154).

До суду 26.02.2024 надійшла апеляційна скарга представника позивача - адвоката Карпова І.О. на ухвалу суду від 19.02.2024 про направлення справи за підсудністю до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області (а.с.158-159).

Постановою Одеського апеляційного суду від 21.05.2024 апеляційна скарга представника позивача - адвоката Карпова І.О. задоволена. Ухвала Іллічівського міського суду Одеської області від 19.02.2024 скасована, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.182-183).

21.06.2024 справа повернута до Іллічівського міського суду Одеської області для продовження розгляду справи (а.с.188).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 26.06.2024 відновлено провадження у справі, призначено розгляд справи в судовому засіданні (а.с.191).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 22.11.2024 у задоволенні клопотання представника позивача у призначенні судової почеркознавчої експертизи відмовлено (а.с.217, 219-220).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 22.11.2024 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.218).

Сторони були належним чином сповіщені про судовий розгляд справи, однак до суду не з`явились.

Представник позивача неодноразово надавав до суду заяви про відкладення розгляду справи (а.с.192-193, 198-199, 221-214, 226-227, 233-234).

Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Позивач/його представник по справі до суду не з`явилися, що не перешкоджає продовженню розгляду справи без їх участі на підставі доказів наявних в матеріалах даної цивільної справи з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання.

Крім того, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Суд звертає увагу, що провадження в цій справі відкрито ще 20.12.2023 (існує тривалий розгляд справи), тому з метою уникнення порушень вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна та яка гарантує кожному учаснику процесу право на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, суд дійшов до висновку про продовження розгляду справи без участі позивача, його представника на підставі доказів, наявних в матеріалах даної цивільної справи.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14-16).

Кожному з них належить по 31/200 частини вказаного домоволодіння з господарськими спорудами.

Згідно копії розписки від 08.04.2005 (а.с.11), вбачається, що ОСОБА_2 дозволив ОСОБА_4 разом із своєю сім`єю проживати в належному йому недобудованому гаражі, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 . Натомість ОСОБА_4 , зобов`язалася побудувати гараж, провести світло, воду, каналізацію, опалення, телефон, зробити дах. У разі, якщо ОСОБА_2 буде вимагати звільнити гараж, він повинен буде повернути гроші, витрачені ОСОБА_4 на будівництво гаража, тощо.

Також, від імені ОСОБА_2 складено розписки від 10.07.2007 та 31.07.2007, копії яких є в матеріалах справи, де вказано, що ОСОБА_2 дозволив ОСОБА_4 будівництво за її кошти кімнати та кухні до гаража та після отримання спадку продати вказаний об`єкт ОСОБА_4 , у випадку виселення зобов`язався повернути гроші, витрачені ОСОБА_4 на будівництво гаража, тощо (а.с.12-13).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.17).

Позивач у справі ОСОБА_1 є сином померлої ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.18), який звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом (а.с.19).

Судом досліджено копії видаткових накладних, рахунків, товарних чеків на придбання будівельних матеріалів, тощо (а.с.66-62).

ІV. Оцінка Суду.

Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позивач як на предмет і підставу позову посилається на те, що з 2006 року по домовленості із співвласником земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , громадянка ОСОБА_4 стала проживати у гаражі, яким він користувався .

Взамін ОСОБА_2 дозволив ОСОБА_4 переобладнати гараж у житлове приміщення та проживати родині ОСОБА_5 у йому приміщенні. Крім того, родина ОСОБА_5 планувала придбати вказане фактичне вже житлове приміщення та оформити документи.

На підтвердження домовленостей ОСОБА_2 склав декілька розписок, де передбачив можливість повернення суми будівельних матеріалів у випадку припинення відносин та придбання самого переобладнаного об`єкту.

Позивач стверджує, що таким чином, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір оренди житла на невизначений строк з можливістю перебудови нежитлового приміщення у житлове з подальшим його придбанням та договір будівельного підряду на випадок неможливості придбання побудованого приміщення та необхідності припинення оренди, тощо.

Отже, позивач посилаючись на ст.ст.875, 886 ЦК України, фактично стверджує, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено усний договір побутового підряду на проведення ремонтних робіт, а саме проведення ремонтно-будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд не може погодитись з позицією позивача щодо виникнення таких відносин між сторонами судового розгляду з огляду на наступне.

За положеннями п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до приписів ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За правилом ч.1 ст.206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч.1 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Суд звертає увагу на те, що правовідносини, які виникають з договору побутового підряду, регулюються ст.ст.865-874 ЦК України.

Так, за змістом ст.865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Отже, як випливає зі змісту вказаної норми закону, підрядником за договором побутового підряду можуть бути лише юридичні і фізичні особи, що мають статус суб`єктів підприємницької діяльності та зареєстровані згідно з законодавством.

Згідно вимог ст.866 ЦК України договір побутового підряду вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору. Відсутність у замовника цього документа не позбавляє його права залучати свідків для підтвердження факту укладення договору або його умов.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14-16).

Кожному з них належить по 31/200 частини вказаного домоволодіння з господарськими спорудами.

Згідно копії розписки від 08.04.2005 (а.с.11), вбачається, що ОСОБА_2 дозволив ОСОБА_4 разом із своєю сім`єю проживати в належному йому недобудованому гаражі, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 . Натомість ОСОБА_4 , зобов`язалася побудувати гараж, провести світло, воду, каналізацію, опалення, телефон, зробити дах. У разі, якщо ОСОБА_2 буде вимагати звільнити гараж, він повинен буде повернути гроші, витрачені ОСОБА_4 на будівництво гаража, тощо.

Також, від імені ОСОБА_2 складено розписки від 10.07.2007 та 31.07.2007, копії яких є в матеріалах справи, де вказано, що ОСОБА_2 дозволив ОСОБА_4 будівництво за її кошти кімнати та кухні до гаража та після отримання спадку продажу вказаного об`єкт ОСОБА_4 , у випадку виселення зобов`язався повернути гроші, витрачені ОСОБА_4 на будівництво гаража, тощо (а.с.12-13).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.17).

Позивач у справі ОСОБА_1 є сином померлої ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.18), який звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом (а.с.19).

З врахуванням встановлених обставин, суд відхиляє аргументи позивача про те, що між ОСОБА_4 та відповідачем були договірні відносини, оскільки враховуючи характер підрядних робіт, де об`єктивно між виникненням правовідносин і виконанням зобов`язань підрядником, проходить певний час, укладення договору побутового підряду, у розумінні Глави 61 § 2 ЦК України, зокрема, ст.865 ЦК України, в усній формі, відповідно до ч.1 ст.206 ЦК України є неможливим.

Також суд приходить до висновку, що враховуючи приписи п.5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України, укладення договору підряду між матір`ю позивача та відповідачем ОСОБА_2 в силу приписів п.3 ч.1 ст.208 ЦК України належить вчиняти у письмовій формі.

Більш того, не зважаючи на те, що позивачем надано суду докази придбання ОСОБА_4 будівельних матеріалів (копії видаткових накладних, рахунків, товарних чеків на придбання будівельних матеріалів), тощо (а.с.66-62), на підтвердження укладення договору побутового підряду, то такий договір також не відповідає вимогам ч.4 ст.203 та п.3 ч.1 ст.208 ЦК України (письмова форма правочину), оскільки згідно з пунктом 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн., а відтак, 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян дорівнюють сумі в 340 грн., що суттєво менше за суми грошових коштів, зазначених позивачем. Наведене додатково свідчить про те, що договір побутового підряду, на який посилається позивач, має вчинятися у письмовій формі.

У ч.ч.1,2 ст.875 ЦК України визначено, що за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язокне покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст.879 ЦК України матеріально-технічне забезпечення будівництва покладається на підрядника, якщо інше не встановлено договором будівельного підряду. Договором на замовника може бути покладений обов`язок сприяти підрядникові у забезпеченні будівництва водопостачанням, електроенергією тощо,а також у наданні інших послуг. Оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого об`єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін.

Порядок передання та прийняття робіт визначено ст.882 ЦК України.

Так, відповідно до вимог ч.ч.1-4, 6 ст.882 ЦК України замовник, який одержав повідомлення підрядника про готовність до передання робіт, виконаних за договором будівельного підряду, або, якщо це передбачено договором,-етапу робіт, зобов`язаний негайно розпочати їх прийняття. Замовник організовує та здійснює прийняття робіт за свій рахунок, якщо інше не встановлено договором.У прийнятті робіт мають брати участь представники органів державної влади та органів місцевого самоврядуванняу випадках, встановлених законом або іншиминормативно-правовими актами. Замовник, який попередньо прийняв окреміетапи робіт,несе ризикїх знищенняабо пошкодження не з вини підрядника, у тому числі й у випадках, коли договором будівельного підряду передбачено виконання робіт на ризик підрядника. Передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обомас торонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в актіі вінпідписується другоюстороною.Акт,підписаний однієюстороною, може бути визнаний судом недійсним лишеу разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судомобґрунтованими. Замовник має право відмовитися від прийняття робіт у разі виявлення недоліків, які виключають можливість використання об`єкта для вказаної в договорі мети та не можуть бути усунені підрядником, замовником або третьою особою.

За змістом ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

У ст.651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Таким чином, відсутні належні та допустимі докази на підтвердження укладення між сторонами договору як у спрощений спосіб із погодженням всіх істотних умов, притаманних даному виду договору на виконання ремонтно-будівельних робіт, так і в письмовій формі.

Отже, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Щодо посилань позивача в позові на ст.ст.1166, 1167 ЦК України, суд керується наступним.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для відшкодування шкоди за правилами ст.1166 ЦК України необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України).

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Частина 2 цієї статті встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин).

Відповідно до ч.2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Згідно із п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

З аналізу наведеного можна зробити висновок, що юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання негативних наслідків (шкоди) для потерпілого, причинний зв`язок між двома першими елементами і вина завдавача шкоди.

При цьому на потерпілого покладається обов`язок доведення факту неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у завданні потерпілому шкоди.

Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності відповідача, так і докази спричинення йому матеріальної та моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Враховуючи вищевикладене, встановлені обставини справи, а також те, що позивачем не доведено неправомірність дій відповідачів, вина відповідачів у руйнуванні приміщення, яке побудовано ОСОБА_4 не є встановленою та доведеною, беручи до уваги те, що не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною позивачу шкодою та діями відповідачів, відсутність в матеріалах справи належних, достатніх доказів в обґрунтування позову, тому на думку суду задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди необхідно відмовити.

Оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди в даному випадку є похідними від вимог про відшкодування матеріальної шкоди, а суд дійшов висновку про необхідність відмови в їх задоволенні, то і у задоволенні вимог в цій частині також необхідно відмовити.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_10 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Чорноморського міського

суду Одеської області М.І.Петрюченко