КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/3251/24
Провадження № 2/552/140/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.06.2025 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Кузіної Ж.В.

секретаря судового засідання Безугла А.Г.

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідачів ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_5 , третя особа: Виконавчий комітет Київської районної у м. Полтаві ради, як орган опіки та піклування про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та вселення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 , 2011 року народження про усунення перешкод у користуванні квартирою за адресою АДРЕСА_1 шляхом виселення та його вселення у дану квартиру посилаючись на те, що він є єдиним спадкоємцем майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 та ним успадкована спірна квартира. У встановлений строк та порядок позивач прийняв спадщину. ОСОБА_9 , яка є дочкою померлої відмовилась від належної їй частки, у тому числі і обов`язкової. На даний час позивач немає можливості користуватися належною йому квартирою, близько 10 років у квартирі проживає його донька ОСОБА_3 зі своєю сім`єю чоловіком ОСОБА_6 та сином ОСОБА_5 , 2011 року народження. У даній квартирі відповідачі проживають незначну частину календарного року, їх основне місце мешкання є АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_3 . Надання відповідачем даної квартири у користування мало тимчасовий характер , відповідачі забезпечені житлом.

У зв`язку зі значними змінами у житті позивача, що пов`язане зі складним станом здоров`я, позивач потребує постійного обстеження та лікування, забезпечення спеціального догляду, спокою, обмеження фізичного навантаження, уникнення будь-яких психологічних хвилювань. У 2020 році у позивача виявили онкологічне захворювання, він є особою з інвалідністю 2 групи, має ряд інших захворювань, а тому для підтримання життєдіяльності потребує сторонньої допомоги.

Спірна квартира відповідає потребам позивача в отриманні постійної медичної допомоги, адже знаходиться у безпосередній близькості до онкоцентру, військового шпиталю, обласної лікарні, де він проходить КТ, МРТ, УЗД. Поведінка дочки та її чоловіка свідчать про небажання надавати позивачу будь яку допомогу чи допускати до проживання його у власній квартирі.

Відповідачі не пускають позивача до його власності, добровільно виселятися не бажають, а тому звернувся в суд з даним позовом.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 05 червня 2024 року відкрито загальне позовне провадження по справі.

Ухвалою суду від 14 листопада 2024 року закрито підготовче засідання та справа призначена до розгляду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, що викладені у позовній заяві. Зараз позивач проживає у квартирі бувшої дружини за адресою АДРЕСА_3 . Негативні відносини, що склались між ним та зятем - відповідачем ОСОБА_6 , вплинули на взаємовідносини між позивачем та його дочкою відповідачем ОСОБА_3 та онуком ОСОБА_5 . З 2017-2018 років він не приходив до спірної квартири, оскільки його не запрошували. За усною домовленістю відповідачі проживають у даній квартирі та доглядають за позивачем, допомагають йому, проте в цій частині угода не виконувалась. Позивач перебував у медичних закладах, переніс 6 операцій, відповідач не провідувала його та не надавала матеріальну допомогу. У зв`язку з таким відношенням, потребу у догляді, бажає жити там, де він є власником квартири.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала та пояснила, що з березня 2014 року їй та її сім`ї запропоновано безтерміново переїхати проживати у спірну трикімнатну квартиру. Коли вони стали проживати у цій квартирі, то ніхто не заперечував і ніяких умов не ставив, на той час позивач там не проживав. На протязі декількох років вона з чоловіком ОСОБА_6 робили ремонт, замінили вікна та балконні рами, штукатурили та фарбували стіни, обшивали стелю, замінили підлогу, опалення та електропроводку. Були придбані нові меблі. Всього потрачено орієнтовно 550 000 грн. Позивач не заперечував щодо проведення відповідачами ремонту. Ними вчасно оплачуються комунальні послуги. ОСОБА_10 навчається у 1 ліцеї, відвідує тренування, а тому переїзд до іншого мікрорайону може повністю змінити спосіб його життя. Просила відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідачів ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивачем не доведено, що ОСОБА_8 на час складення заповіту була власником нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , а тому і не могла її заповідати. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно не містить відомостей щодо власника даної квартири. Крім того, у заповіті також відсутнє посилання на дану квартиру. Після ремонту квартира змінила свою вартість та позивач не відшкодовує вартість ремонтних робіт. Позивач не заперечував вселення відповідачів, не скаржився на проведення ремонту. Відповідачі не забезпечені рівноцінним житлом. За весь час не змінювались підстави проживання відповідачів. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи ОСОБА_11 в судовому засідання 01 травня 2025 року пояснила, що життя неповнолітньої дитини за адресою АДРЕСА_1 устатковане, пов`язане з навчальним закладом та тренуваннями. Враховуючи інтереси дитини, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. У дане судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення не надходило.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши докази по справі дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Судом установлено, що згідно договору дарування від 09 вересня 2002 року, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полежаєвою Н.П., ОСОБА_8 набула права власності на квартиру АДРЕСА_4 . Право власності зареєстровано Полтавським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 15530 від 11 вересня 2002 року.

Згідно заповіту від 31 грудня 2009 року, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Руденко Н.Ю., ОСОБА_8 заповідала все належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день її смерті і на що вона за законом буде мати право ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 померла.

Згідно повідомлення Другої полтавської державної нотаріальної контори від 24.04.2024 року № 949/02-14 , даною нотаріальної конторою заведена спадкова справа № 223/2014 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 . Згідно матеріалів спадкової справи спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_1 . Інформація про інших спадкоємців станом на 24.04.2024 року згідно матеріалів спадкової справи відсутня, будь-які інші заяви про прийняття спадщини не надходили.

Як встановлено в судовому засіданні, не заперечувалось сторонами та визнано відповідачем ОСОБА_3 , представником відповідачів ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_4 проживають відповідачі : дочка позивача ОСОБА_3 , зять позивача ОСОБА_6 та онук позивача ОСОБА_5 , 2011 року народження.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 пояснила, що вона зареєстрована за адресою АДРЕСА_5 у належній їй однокімнатній квартирі, відповідач ОСОБА_6 разом з неповнолітньою дитиною зареєстровані за адресою АДРЕСА_6 у належній ОСОБА_6 однокімнатній квартирі.

Також у власності відповідача ОСОБА_3 перебуває нерухоме майно за адресою АДРЕСА_7 ( загальною площею 37м», житловою площею 17,2м2), садовий (дачний) будинок, не є об`єктом житлової нерухомості за адресою АДРЕСА_2 .

У власності позивача ОСОБА_1 , крім спірної квартири , перебувають житловий будинок АДРЕСА_8 ( загальною площею 68,9м2, житловою площею 31,6м2), кв. АДРЕСА_9 (загальною площею 41,3 м2), житловою площею 15,6м2).

Також у судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що позивач не проживає в жодному належному йому на праві власності житловому приміщенні, а мешкає у квартирі, що належить ОСОБА_9 , його бувшої дружини за адресою АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У ході судового розгляду встановлено, що позивач як власник кв. АДРЕСА_4 має перешкоди на користування належним йому майном .

Суд, дотримуючись балансу захисту права власності позивача на квартиру та права користування цим житлом відповідачами, які тривалий час проживали у ньому та беручи до уваги, що відповідачі перешкоджають вселенню позивача, який не може самостійно (в позасудовому порядку) вселитися, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги про вселення позивача.

Суд повторно звертає увагу на конституційну норму про те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Внаслідок неможливості вселення в позасудовому порядку до спірної квартири позивач, який є пенсійного віку (74 рік), особою з 2 групої інвалідності, має ряд хронічних захворювань, у тому числі має онкологічне захворювання, а тому з огляду на наведене, суд дійшов висновку, що конституційне право позивача на житло у спірних правовідносинах переважає над тими негативними наслідками для відповідачів, які можуть виникнути при спільному проживанні сторін в одному житловому приміщенні. Відповідачі не позбавлені права на звернення до суду за захистом своїх прав як користувачів майна у разі їх порушення позивачем.

Таким чином, у судовому засіданні встановлено порушення права позивача, як власника нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , тому його право підлягає захисту шляхом вселення в зазначене житлове приміщення.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Правова позиція Європейського суду з прав людини на підставі статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі "Садов`як проти України", рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 у справі "Савіни проти України", рішення ЄСПЛ у справі "Беєлер проти Італії", заява N 33202/96, рішення ЄСПЛ від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії»).

В свою чергу, стаття 47 Конституції України також проголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

В частині 4 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Щодо позовних вимог про усунення перешкод з боку відповідачів, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_12 , 2011 року народження, а саме зобов`язання усунути перешкоди у користування спірною квартирою шляхом виселення, то в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Суд приймає до уваги підстави надання позивачем в користування відповідачам спірної квартири, який не заперечував, що його донька з сім`єю за його згоди стала мешкати у даній квартирі, тривалий період користування відповідачами даним житловим приміщенням, його утримання.

У судовому засіданні не встановлено та позивач також не посилався, що відповідачі самоправно вселились в житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 , натомість таке вселення відбулось за згоди та з відома позивача. Відповідачі більше десяти років мешкають у даній квартирі. Поселення їх у квартиру відбувалось без будь-яких умов, оскільки позивачем не надано належних доказів щодо існування між сторонами певних умов для проживання відповідачів у цій квартирі.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_9 пояснили, що відповідач ОСОБА_3 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_6 , сином ОСОБА_5 у березні 2014 року переїхали проживати в кв. АДРЕСА_4 з метою покращення житлових умов. За домовленістю батьків ОСОБА_3 дана квартира мала бути подарована їй. Позивач не заперечував щодо цього, також не заперечував щодо проведення сім`єю ОСОБА_13 ремонту, придбання нових меблів. Ніяких розмов, що це житло для їх тимчасового проживання не було. У спірній квартирі з 2004 по 2014 роки ремонтні роботи не проводились.

Свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 підтвердили проведення відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_6 ремонтних робіт у спірній квартирі, придбання нових меблів.

Враховуючи встановлені вище обставини, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про виселення відповідачів та їх неповнолітнього сина не підлягають задоволенню.

Що стосується заперечень представника відповідачів ОСОБА_4 , то суд виходить з наступного.

З 1 січня 2013 року запрацював Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, в якому реєструються всі речові права на нерухомість.

Право власності на нерухоме майно, що виникло до 1 січня 2013 року визнається дійсним якщо реєстрація такого права була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення. Тобто, право власності, зареєстроване до 1 січня 2013 року, залишається дійсним.

Наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002, що зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445 затверджено Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно (Далі Положення) .

Відповідно до даного Положення, яке діяло на час виникнення права власності у ОСОБА_8 , до прийняття Верховною Радою України та набрання чинності законом України про державну реєстрацію прав на об`єкти нерухомого майна бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) здійснюють реєстрацію прав власності на нерухоме майно.

Пп.1.3- 1.5 Порядку встановлено, що реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють комунальні підприємства бюро технічної інвентаризації (далі -

БТІ). Реєстрація прав власності на нерухоме майно (далі - реєстрація прав) - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв`язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за

місцезнаходженням об`єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів, за рахунок коштів особи, що звернулася до БТІ. Обов`язковій реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно фізичних та юридичних осіб, у тому числі іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а також територіальних громад в особі органів місцевого самоврядування та держави в особі органів, уповноважених управляти державним майном

Пунктом 3.8 Положення після прийняття рішення реєстратором та внесення запису

до Реєстру прав на правовстановлювальних документах робиться відмітка (штамп) про реєстрацію відповідних прав (додаток 7), видається витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, який є невід`ємною частиною правовстановлювального документа, та

який містить: реєстраційний номер запису; реєстраційний номер нерухомого майна; адресу (місцезнаходження) нерухомого майна; призначення (назву) нерухомого майна; підстави виникнення права власності; відомості про власника (власників); дату прийняття рішення; дату внесення запису; прізвище, ім`я, по батькові реєстратора; підпис реєстратора; підпис начальника БТІ. Зазначений витяг скріплюється печаткою БТІ.

Договір дарування від 09 вересня 2002 року, яким ОСОБА_16 , ОСОБА_17 у рівних частках подарували , а ОСОБА_8 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_4 , зареєстрований в Полтавському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 15530 від 11 вересня 2002 року, про що свідчить відповідний запис зроблений на правоустановчому документові, який відповідає додатку 7 Положення.

Право власності зареєстроване до 2013 року в старому Реєстрі прав власності на нерухоме майно і відповідно держава визнає право власності на таке майно.

Тобто, право власності, зареєстроване до 1 січня 2013 року, залишається дійсним.

Тому посилання представника відповідачів, щодо відсутності доказів належності ОСОБА_8 на час смерті спірної квартири на праві власності не ґрунтуються на нормах права.

Також є неприйнятними заперечення сторони відповідачів, що заповіт від 31 грудня 2009 року складений ОСОБА_8 , який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Руденко Н.Ю., не містить безпосередньо посилання на спірну квартиру, оскільки даний заповіт охоплював все належне на час смерті ОСОБА_8 майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати на день її смерті і на що вона за законом буде мати право, та не містить виключення.

Судом не приймаються посилання представника відповідачів щодо відсутності у позивача права на звернення до суду, оскільки останній не отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру, оскільки згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у гл. 29 ЦК України. (Постанова Верховного Суду від 22 березня 2023 року справа № 463/6829/21-ц).

Згідно Постанови Об`єднаної палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 2-2697/11 відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

При зверненні до суду позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги, що судом задоволена позовна вимога про вселення позивача, тому з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 605 грн. 60 коп. з кожного.

Керуючись ст..ст.10,12,81,141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_4 . Полтави

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_6 на користь держави судовий збір у розмірі по 605 грн. 60 коп. з кожного.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 .

Відповідачі: ОСОБА_3 , місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_2 .

ОСОБА_6 , місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_3

Третя особи: Виконавчий комітет Київської районної у м. Полтаві ради, місце знаходження м. Полтава, вул. Решетилівська , .

Повний текст судового рішення виготовлений 24 червня 2025 року.

Головуючий Ж.В. Кузіна