Справа № 504/5545/23
Номер провадження 2/504/771/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2025с-ще Доброслав

Доброславський районний суд Одеської області в складі

головуючої судді Вінської Н.В.

за участю секретаря Коцар А.М.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2 - адвоката Кравець І.Г.

відповідачки - ОСОБА_3

представника відповідачки ОСОБА_3 - адвоката Родіонова А.В.

третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні селищі Доброслав Одеської області справу за позовом адвоката Кравець Інни Григорівни в інтересах ОСОБА_1 до відповідачів - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог до предмету спору - ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Білоконь Олександри Микитівни про визнання недійсними довіреності та договору дарування 1/2 частки житлового будинку та 1/2 частки земельної ділянки, -

встановив:

Представник позивача - адвокат Кравець Інна Григорівна звернулась до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 до відповідачів - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог до предмету спору - ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Білоконь Олександри Микитівни про визнання недійсними довіреності та договору дарування 1/2 частки житлового будинку та 1/2 частки земельної ділянки.

Обґрунтування позовних вимог:

Позивачці ОСОБА_1 з 2021 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належало наступне майно: 1/2 частка житлового будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 34,8 кв.м. та 1/2 частка земельної ділянки площею 0,1445 га., розташованої під вказаною частино житлового будинку за тією ж адресою кадастровий номер :02:001:0717. Зазначений житловий будинок був теоретично лише на паперах, оскільки за життя ще покійного чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_6 він був розібраний, та на іншій частині земельної ділянки побудований новий будинок, загальною площею 74,7 кв.м., однак не введений в експлуатацію. Після повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України, ОСОБА_1 в цілях безпеки виїхала до Німеччини де у неї проживає син та інші родичі. У листопаді 2023 року ОСОБА_1 під час розмови зі своєю донькою (третьою особою по справі) ОСОБА_4 , яка володіє іншою 1/2 частиною житлового будинку та земельною ділянкою, дізналась, що вона більше не володіє своїми частинами житлового будинку та земельної ділянки, відповідно до договору дарування. Ця інформація вразила ОСОБА_1 , внаслідок чого вона потрапила до лікарні з гіпертонічним кризом, оскільки не розуміла на якій підставі її єдине майно вибуло з її володіння. У позовній заяві зазначено, що у квітні 2023 року ОСОБА_7 перебувала декілька тижнів в Україні і саме в цей час за ініціативою доньки вона була у нотаріуса, де підписувала якісь документи, зміст яких достеменно не пам`ятає, однак вони повинні були стосуватися введенню будинку в експлуатацію та оформленню документів на будинок, який побудував за життя її чоловік. Крім того, у позовній заяві зазначено, що у період знаходження ОСОБА_1 в Україні, її донька ОСОБА_4 , знаючи, про схильність матері до алкоголізму, протягом декількох днів давала їй змогу пити алкоголь, внаслідок чого вона не усвідомлювала значення своїх дій та навіть не пам`ятає їх. У позові зазначено, що ОСОБА_1 не мала наміру дарувати своє єдине нерухоме майно, а її донька користуючись несвідомим станом матері ввела її в оману та позбавила її нерухомого майна. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, стало відомо, що у травні 2023 року на підставі договору дарування 1/2 частки житлового будинку та земельної ділянки перейшли у власність ОСОБА_3 , яка є донькою ОСОБА_4 та онукою ОСОБА_1 . Сторона позивачів у позові наполягала на тому, що ОСОБА_1 своєї згоди на дарування свого єдиного майна не надавала. Із змісту договору дарування вбачається, що договір був укладений на підставі довіреності № 293 від 21.04.2023 р. від імені ОСОБА_1 виданої на ім`я ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . У позові зазначено, що під час знаходження її з донькою у нотаріуса був присутній якийсь чоловік, однак хто він саме вона не знає, та не могла надати повноваження щодо відчуження свого майна, оскільки мова йшла про оформлення правовстановлюючих документів. В силу свого віку та стану здоров`я вона не могла прочитати зміст документа, який підписувала, який був складений українською мовою, якою вона достатньо не володіє, тому ОСОБА_1 вважала, що надає свою згоду на оформлення документів на її ім`я щодо введення в експлуатацію житлового будинку. Зазначали, що оформлення договору дарування ОСОБА_4 та ОСОБА_8 оформили документи на житловий будинок під виглядом реконструкції та здійснили її реєстрацію. Наголошували, що ОСОБА_1 на момент надання довіреності було 68 років, вона ні де не працює, живе на свою пенсію та допомогу від сина. На період військових подій в Україні, вимушена була виїхати до Німеччини, де отримала тимчасовий притулок. За час знаходження в Україні у квітні-травні 2023 року вживала багато алкоголю, що позначилось на сприйнятті навколишньої ситуації у нотаріуса та не пам`ятає зміст підписаного доручення. У той же час вона не мала жодної мети, щодо позбавлення себе нерухомого майна, вважала, що її донька буде займатися оформленням документів і у результаті помилки, обману та несприйняття у повній мірі своїх дій втратила своє майно.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Кравець І.Г. підтримала поданий позов, просила суд його задовольнити у повному обсязі.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та надала суду наступні пояснення. Вона дійсно звернулась до суду, тому, що її донька ОСОБА_9 та онука ОСОБА_10 вигнали з хати, і коли вона приїжджає до України вимушена проживати у сусідів і взагалі не знає куди дітись. У неї не було бажання дарувати свою частину будинку ні доньці, ні онучці, але вони усе перекрутили і замість того, щоб там проживати, на що вона надала дозвіл, переоформили будинок та ділянку на себе. Перебуваючи у нотаріуса та підписуючи довіреність, вона вважала, що надає дозвіл на проживання ОСОБА_10 із сім`єю у будинку, оскільки їм далеко було добиратися до роботи. Підписуючи довіреність, вона її не читала, оскільки довірилась донці, так як у неї не було окулярів. Вона і не могла би підписати дарування, оскільки воля її покійного чоловіка була такою, щоб будинок належав двом онучкам ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (онука по лінії сина). Але ОСОБА_9 «вперлась», що лише на ОСОБА_10 . Позов вона подала, тому, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 не дають їй змоги проживати у будинку коли вона приїздить до України, не допомагають їй навіть «шматочком сухаря», тільки «вижимають» з неї. У Німеччині вона живе на пільгах, крім того допомагає син ОСОБА_12 , який є її «опорою». Під час перебування у нотаріуса та підписання довіреності вона не була у стані алкогольного сп`яніння. Напередодні підписання довіреності алкоголь не вживала два дні. Вважала, що у неї нема залежності від вживання алкоголю. У Німеччині, вона взагалі не вживає алкоголь, а в Україні вживала алкоголь на проводах, а у свідка «баби ОСОБА_13 » вона була після підписання довіреності. Особу, якій надала доручення не знає, так як бачила два рази у житті і якби побачила на вулиці, то не впізнала би. Вважала, що може відлічити за змістом договір дарування та довіреність, але вважала, що підписуючи довіреність надає змогу онуці ОСОБА_10 , яка проживала у селі Сербка, а працювала у селі Визирка проживати у її будинку поближче до роботи. Зараз вона проживає у Німеччині як біженець і дуже хоче повернутися до дому, але у неї немає будинку, оскільки дочка та онука віддають його у найм.

Представник відповідачки ОСОБА_3 - адвокат Родіонов А.В. надав відзив на позовну заяву відповідно до якого зазначив, що відповідач ОСОБА_3 вважає вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 виїхали разом з України до Німеччини. З моменту приїзду до Німеччини і по теперішній час вони проживають разом, ОСОБА_4 возить ОСОБА_1 до лікарень, доглядає її, усі свята проводять разом. Свиридова перенесла операцію на нозі, куди приїздила ОСОБА_4

21.04.2023 р. ОСОБА_5 відвіз ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до приватного нотаріуса ОСОБА_14 для укладення спірного договору дарування, але по приїзду нотаріус повідомила, що для укладення договору не вистачає певних документів та у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 купила квиток до Німеччини на 26.04.23 р о 5:10 годин, то вирішила зробити довіреність на ОСОБА_5 на право бути представником ОСОБА_1 при укладені спірного договору дарування. При підписанні довіреності нотаріус ставила ОСОБА_1 безліч запитань про те, що вона розуміє, що робить і чи з власної волі. Також нотаріус змусила позивача прочитати зміст спірної довіреності вголос. Довіреність підписана позивачем у присутності нотаріуса, особу її встановлено дієздатність перевірено. Просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_5 в судові засідання не з`являвся будучи повідомленим своєчасно та належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Третя особа ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення позову посилаючись на те, що позивач коли їхала до України для укладення договору дарування була обізнана про його укладення, згодна на його укладення та навіть рада.

Третя особа приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Білоконь О.М. подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та пояснення наступного змісту. 12 травня 2023 року за реєстровим № 351 нею, як приватним нотаріусом було посвідчено договір дарування 1/2 частки житлового будинку та 1/2 частки земельної ділянки які розташовані за адресою АДРЕСА_1 від імені ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 на ім`я ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 . При підписанні договору дарування від імені ОСОБА_1 діяв представник ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 за довіреністю, яка була посвідчена нею, як нотаріусом 21 квітня 2023 року за реєстровим № 293. 21 квітня 2023 року до неї, як до нотаріуса звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з проханням посвідчити договір дарування 1/2 частки житлового будинку та 1/2 частки земельної ділянки. В ході консультації ОСОБА_1 було задано ряд уточнюючих питань такі як: - чи розуміє вона значення правочину такого, як договір дарування; - чи є її намір особистим волевиявленням; - чи буде де їй жити, після підписання договору дарування і втрати права власності на житло. На запитання ОСОБА_1 відповідала про повну усвідомленість наслідків та значення свої дій. Також, нею, як нотаріусом було запропоновано зробити заповіт, тобто розпорядженням майном на випадок смерті, щоб це майно дісталося онуці після її смерті і ще раз роз`яснено та наголошено, що при посвідчені договору дарування вона втратить право власності на майно, а обдарована зможе розпорядитися ним на власний розсуд не враховуючи думку ОСОБА_1 на що вона відповіла, що все розуміє, що вона робить та хоче подарувати онучці вказане майно. Особи вищевказаних громадян були встановлені та дієздатність перевірено. В результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальних дій було встановлено, що ОСОБА_15 усвідомлює значення цієї нотаріальної дії, її наслідки, зміст, а також те, що дана нотаріальна дія відповідає її дійсному волевиявленню. У зв`язку з тим, що для посвідчення договору дарування необхідний був певний перелік документів, яких у ОСОБА_1 не було і для їх отримання був необхідний певний час сторонами прийнято рішення про оформлення довіреності на ім`я ОСОБА_5 , так як ОСОБА_1 повідомила, що буде виїжджати з країни, так як приїхала на декілька тижнів. Також нею, як нотаріусом, було роз`яснено, про можливість скасування довіреності до укладення договору дарування. Нотаріусом наголошено, що під час перебування у нотаріальній конторі ОСОБА_1 була присутньою особисто, відповідала на усі запитання, довіреність підписувала особисто, перед цим довіреність нею була прочитана наслідки цієї довіреності їй були роз`яснені та зрозумілі. У зв`язку з чим вважала, посвідчення довіреності та договору дарування здійснені із додержанням вимог законодавства.

Судовим розглядом встановлено, що 12.05.2023 року між ОСОБА_5 , який діяв від імені ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 укладено договір дарування у відповідності до якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 1/2 частки житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (сімдесят один «а») та 1/2 частки земельної ділянки, на якій розташована вищезазначена 1/2 (одна друга) частка житлового будинку, місце розташування якої за адресою: АДРЕСА_1 (сімдесят один «а»), площею - 0,1445 га, яка виділена в натурі на місцевості, в межах згідно з кадастровим планом, у тому числі за земельними угіддями, гектарів: рілля - 0,0682 га, капітальна - 0,0091 га, прибудинкова територія - 0,0672 га. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 227. Кадастровий номер земельної ділянки - :02:001:0717.

У відповідності до вказаного договору дарування подарована 1/2 (одна друга) частка житлового будинку належала ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Драгой Н.І., приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської області від 25 березня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №106. Право власності на 1/2 (одну другу) частку житлового будинку зареєстроване за «Дарувальником» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером: 41170629, Драгой Н.І., приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської області від 25 березня 2021 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого ОСОБА_16 , приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської області від 25 березня 2021 року, індексний номер витягу: 249862205.

У відповідності до вказаного договору дарування подарована 1/2 (одна друга) частка земельної ділянки належала ОСОБА_1 на праві приватної власності, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Драгой Н.І., приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської області від 25 березня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №107. Право власності на 1/2 (одну другу) частку земельної ділянки зареєстроване за «Дарувальником» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером: 41171890, Драгой Н.І., приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської області від 25 березня 2021 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого Драгой Н.І., приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської області від 25 березня 2021 року, індексний номер витягу: 249873580.

У судовому засіданні були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_17 надала суду наступні покази, що є сусідкою ОСОБА_1 у селі Визирка та знає ОСОБА_18 з дитинства, ще коли її батьки купили хату. Потім, після одруження з ОСОБА_19 вони побудували нову хату. Після смерті чоловіка ОСОБА_19 , ОСОБА_20 зверталася до неї за документи на землю. На запитання свідка для чого бере документи чи хоче комусь переписати хату, ОСОБА_20 відповіла так, але більше нічого не пояснила. ОСОБА_21 , що ОСОБА_20 довго про щось думала та казала про необхідність оформлення будинку, що коли вони з чоловіком будували будинок, їм ні хто не допомагав. Але ОСОБА_9 завжди казала, що будинок треба на когось оформлювати. Після виїзду з України її частину будинку віддали квартирантам і коли ОСОБА_20 приїжджала, то зупинялася у неї, або зупинялась у літній кухні, але в ній було дуже холодно і вона не могла там залишатися. У неї ОСОБА_1 знаходилася біля двох тижнів, протягом яких вживала алкоголь. Два дні пила, потім спала, майже нічого не їла, а потім допомагала їй на проводи. Під час перебування ОСОБА_22 у неї у гостях вона бачила порожні дві бутили від горілки.

Свідок ОСОБА_23 пояснила суду, що вона є онукою позивачки ОСОБА_1 по лінії сина ОСОБА_24 . Пояснила, що оформлення будинку на її двоюрідну сестру ОСОБА_9 є несправедливим, оскільки за життя дідусь бажав, щоб будинок належав їм усім, а саме її тату ОСОБА_25 , тітці ОСОБА_10 , їй та її сестрі ОСОБА_9 . Однак бабуся подарувала будинок ОСОБА_10 під впливом її доньки ОСОБА_9 , яка разом із ОСОБА_10 дозволяли бабусі вживати алкоголь і під час підписання доручення бабуся ОСОБА_20 ні чого не розуміла та не пам`ятає. Вважала, що ОСОБА_1 має схильність до алкоголізму, у зв`язку з чим даний договір має бути скасований.

Свідок ОСОБА_26 пояснила, що вона є невісткою племінника ОСОБА_1 і під час перебування ОСОБА_1 у 2023 році в Україні, вона ночувала у них дома перед підписанням довіреності. Вони розмовляли, щодо договору дарування і з відповідей, які надавала ОСОБА_1 було видно, що вона розуміє, що вона робить, казала, що це її бажання, так хотів її покійний чоловік і що вона хоче подарувати будинок онучці. Перед тим, як їхати до нотаріуса ОСОБА_1 у неї дома ночувала, була твереза під час приїзду, у них дома алкогольні напої не вживала, вони пили чай і взагалі знає її з 2011 року і не помічала у неї схильності до алкоголізму, вона могла випивати на свята, але про наявність у ОСОБА_1 запоїв вона не знає. Після переоформлення будинку на ОСОБА_10 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відносини погіршилися. Коли син ОСОБА_12 дізнався про договір дарування між сестрою та братом стався скандал, і ОСОБА_12 сказав, що буде подавати до суду, що він не згоден з тим рішенням, яке прийняла його мама.

Розглянувши поданий позов, матеріали справи, вислухавши пояснення стороні та покази свідків суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову виходячи з того, що судовим розглядом справи не встановлено, що позивачка страждає на алкогольну залежність, не має довготривалих запійних періодів, що можуть викликають проблеми із пам`яттю та інших соціальних та психологічних проблем. Кожна людина вважається здоровою, доки не доведено протилежне. Окрім того суд судовим розглядом не встановлено, що позивач не усвідомлювала своїх дій при підписанні довіреності на укладення договору дарування.

До таких висновків суд дійшов із пояснень самої позивачки ОСОБА_1 , яка пояснила, що вживає алкоголь лише на свята та не має довготривалих запоїв, перед відвідуванням нотаріальної контори алкогольні напої не вживала.

Поясненнями свідка ОСОБА_26 , щодо того, що позивачка перед відвідуванням нотаріуса не вживала алкогольні напої, не є залежною від алкоголю. Показання свідка ОСОБА_26 , суд сприймає як правдиві, оскільки даний свідок не є близькою родичкою та не може бути зацікавлена у результаті розгляду даної справи.

Письмовими поясненнями приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Одеської області Білоконь О.М.

Відсутністю медичних документів від лікаря - нарколога, щодо наявності у ОСОБА_1 алкогольної залежності.

Суд не приймає до уваги показання свідків ОСОБА_27 та ОСОБА_23 , щодо наявності алкогольної залежності у ОСОБА_1 , оскільки дані особи не мають медичної кваліфікації для визначення критеріїв наявності алкогольної залежності здатної впливати на пам`ять ОСОБА_1 та розуміння нею значення дій та їх наслідків. Крім того, ОСОБА_23 є онукою позивачки та фактично стороною, яка не згодна із рішенням ОСОБА_1 на дарування будинку ОСОБА_3 .

Мотиви відмови у задоволенні клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи ОСОБА_1 викладені в ухвалі суду від 20.02.2025 р. (а.с.202-203).

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що ОСОБА_1 на момент підписання довіреності розуміла значення своїх дій та бажала їх настання, однак після сварки у родині змінила своє ставлення до прийнятого рішення.

До такого висновку суд дійшов приймаючи до уваги письмові пояснення приватного нотаріуса Білоконь О.М., показання свідків ОСОБА_27 , яка зазначала, що ОСОБА_1 мала намір на переоформлення будинку та ОСОБА_26 , яка показала про наявність бажання та розуміння у ОСОБА_1 на дарування будинку ОСОБА_3 .

Згідно ст. 44 Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь.

Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними.

У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою.

Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін.

Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення.

Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Судовим розглядом справи встановлено, що довіреність підписана ОСОБА_1 у присутності нотаріуса, особу її встановлено, дієздатність перевірено.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. За своїм змістом довіреність є одностороннім правочином, вольовою дією однієї особи.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в спосіб, визначений частиною другою цієї статті.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: 1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; 2) наявність підстав для оспорення правочину; 3) встановлення, чи порушує (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися сааме на момент вчинення оспорюваного правочину. Таке розуміння визначення правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається лише за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.

Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Таким чином, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по - третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року N 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів (п. 20 Постанови Пленуму).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд повинен враховати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати ВС від 19 червня 2019 року у справі N 643/17966/14-ц (провадження N 14-203цс19) зазначено: "Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Як вбачається із постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі N 204/5127/16-ц, підставою для визнання одностороннього правочину недійсним на підставі статті 225 Цивільного кодексу України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1-2 ст 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів , при цьому одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частина 3 ст. 203 ЦК України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у ст. ст. 229-233 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 11-13, 76-82,89, 141, 259, 263-265, 268, 315 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

В задоволені позову адвоката Кравець Інни Григорівни в інтересах ОСОБА_1 до відповідачів - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог до предмету спору - ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Білоконь Олександри Микитівни про визнання недійсними довіреності та договору дарування 1/2 частки житлового будинку та 1/2 частки земельної ділянки - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається у Одеський апеляційний суд тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя : Вінська Н. В.