КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №362/318/22
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6831/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Музичко С.Г.,

при секретарі Яхно П.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2023 року, ухваленого під головуванням судді Марчука О.Л.,-

встановив:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом.

ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратили право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 зареєстрована у вказаному будинку, який належить на праві приватної власності позивачу.

ОСОБА_2 з 2017 року не проживає за місцем реєстрації.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2023 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 908 грн 00 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_1 проти апеляційної скарги заперечила.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із наявності підстав, передбачених ст. 72 ЖК УРСР для визнання ОСОБА_2 такою, що втратили право постування жилим приміщенням, оскільки остання відсутня за місцем реєстрації з 2017 року.

Проте погодитись з такими висновками суду не можна.

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 02 березня 2012 року та витягом про державну реєстрацію прав від 02 березня 2012 року.

ОСОБА_2 зареєстрована у вказаному житловому будинку, що підтверджується листом старости Данилівського старостинського округу Калинівської селищної ради від 03 лютого 2022 року № 21/04-04-02.

Згідно акту обстеження № 449 від 19 листопада 2021 року Калинівської селищної ради, відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає з 2017 року.

Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 зазначив, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить йому на праві приватної власності. Відповідач з 2017 року не проживає у вказаному будинку.

Враховуючи положення ст. 405 позивач просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратили право користування житловим будинком.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 71 ЖК України встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз ст. ст. 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 03 серпня 2007 року по 31 серпня 2017 року.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу про державну реєстрацію прав, право власності на спірний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_1 02 березня 2012 року, тобто під час шлюбу.

За ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, у липні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя за № 362/4814/24. Ухвалою суду від 10 вересня 2024 року відкрито провадження за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинку особистою приватною власністю.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2025 року закрито підготовче провадження по названій справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

На момент розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 спір між сторонами щодо поділу майна судом не вирішено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позов про визнання ОСОБА_2 такою, що втратили право користування житловим будинком подано передчасно, оскільки до вирішення спору по поділ майна подружжя, презюмується, що спірне нерухоме майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Протилежний висновок суду є помилковим.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріальногоправа.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 17 лютого 2023 року ухвалено з порушенням норм процесуального права, відтак підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення суду про залишення позову без задоволення.

В порядку розподілу судових витрат з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 грн 00 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2023 року скасувати.

Ухвалити нове рішення суду.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 23 червня 2025 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: Є.П. Євграфова

С.Г. Музичко