Номер провадження 2/754/3904/25
Справа №754/4189/25
РІШЕННЯ

Іменем України

19 червня 2025 року м. Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В. В.

за участю секретарів судового засідання Краснощоки О. В.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільним боргом колишнього подружжя, стягнення суми в порядку зворотної вимоги (регресу) до солідарного боржника,

УСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання спільним боргом колишнього подружжя, стягнення суми в порядку зворотної вимоги (регресу) до солідарного боржника.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 20.11.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який в подальшому 14.03.2024 рішенням Деснянського районного суду м. Києва було розірвано. У травні 2023 року відповідач вмовив позивачку оформити на своє ім`я кредит на суму 140900,00грн, на що позивачка погодилась. 31.05.2023 між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» було укладено кредитний Договір № М75.00605.010186755 на суму 140900,00грн, строком на 60 місяців з процентною ставкою 65% річних. Після отримання кредитних грошових коштів позивачка передала їх відповідачу ОСОБА_2 разом з оригіналом кредитного Договору. Однак відповідач своєчасно не вносив платежі та кошти не повернув, в результаті чого кредитна сума за Договором лише збільшувалась. У травні 2024 року АТ «Ідея Банк» висунув позивачці вимогу про повернення кредитних коштів. Так в ході переговорів з Банком було досягнуто домовленостей та 24.06.2024 між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» було укладено Додаткову угоду до кредитного Договору № М75.00605.010186755 відповідно до якої досягнуто згоди про дострокове припинення кредитного Договору, після повернення ОСОБА_1 частини боргу у розмірі 150000,00грн. Після чого позивачкою було внесено готівкові кошти в розмірі 150000,00грн на рахунок АТ «Ідея Банк». Позивачка вважає, що кошти за кредитним Договором були отримані під час шлюбу та в інтересах сім`ї, а кінцева сума, яка була сплачена позивачкою для погашення боргу є спільним боргом позивачки та відповідача за час подружжя. На підставі викладеного позивачка просить суд визнати спільним борг колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 кошти за кредитним Договором № М75.00605.010186755 від 13.05.2023, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» у розмірі 150000,00грн. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку зворотної вимоги (регресу) до солідарного боржника частку боргового зобов`язання за кредитним Договором № М75.00605.010186755 від 13.05.2023, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» у розмірі 75000,00грн.

21.03.2025 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва, відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання, призначене на 11.06.2025 не з`явилась. До суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судові засідання не з`являвся. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причину неявки суду не повідомлено.

ОСОБА_4 повідомлявся належним чином про розгляд справи в суді за адресою зазначеною в позовній заяві, яка є адресою його реєстрації, що підтверджується відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА (м.Київ, вул. Каштанова, буд. 5, кв. 297).

Однак конверти із копією ухвали про відкриття провадження та позовною заяву з додатками до неї і з судовими повістками, адресовані відповідачу, повернулися до суду з поштовим зазначення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідачем у встановлений законом строк до суду не подано заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та не подано відзиву на позовну заяву.

Суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, вислухавши пояснення позивачки, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав.

Суд установив такі факти та їм правовідносини.

20.11.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який в подальшому, 14.03.2024 рішенням Деснянського районного суду м. Києва, по справі № 754/2818/24 було розірвано.

Від шлюбу сторони мають спільну доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

31.05.2023 між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» було укладено кредитний Договір № М75.00605.010186755.

Відповідно до істотних умов Договору, Банк надає клієнту кредит на споживчі цілі, а клієнт отримує його на наступних мовах: сума кредиту 140900,00грн, процентна ставка фіксована, 65% річних, строк кредитування 60 місяців.

Умовами Договору також визначено, що позичальник зобов`язаний повернути суму кредиту, сплачувати нараховані проценти. Сплачувати інші платежі згідно умов Договору, в тому числі згідно Тарифів Банку.

31.05.2025 ОСОБА_1 отримала 140900,00грн за кредитним Договором №М75.00605.010186755, що підтверджується Ордером-Розпорядженням про видачу кредиту.

24.06.2024 між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» було укладено Додаткову угоду № М75.00605.010186755/1 до кредитного Договору № М75.00605.010186755.

Відповідно до п. 1.1. Додаткової угоди, сторони підписанням цією Додаткової угоди визнають і підтверджують наявність боргу позичальника за кредитним Договором, станом на дату укладання цієї Додаткової угоди в сумі 230310,52грн.

Згідно із п. 2, 2.1 Додаткової угоди, сторони домовились про дострокове припинення дії кредитного Договору після повернення позичальником частини боргу при виконанні наступних умов. Позичальник зобов`язується повернути Банку в строк не пізніше п`яти банківських днів від дати укладання цієї Додаткової угоди частину боргу за кредитним Договором в розмір 150000,00грн.

24.06.2024 ОСОБА_1 внесла 150000,00грн на рахунок АТ «Ідея Банк» з призначенням платежу: Погашення заборгованості за Договором № М75.00605.010186755 від 31.05.2023, що підтверджується квитанцією № 8126510.

Згідно Довідки АТ «Ідея Банк» про припинення договору внаслідок його повного виконання станом на 30.08.2024, за кредитним Договором № М75.00605.010186755 від 31.05.2023, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», кредитна заборгованість відсутня, кредит закритий внаслідок його повного виконання.

Також матеріали справи містять листування між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стосовно оформлення кредитного договору та його повернення Банку.

Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 15 та ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Правовідносини пов`язані із поділом спільного майна подружжя врегульовані Сімейним кодексом України ( далі СК України ) та Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ).

Відповідно до статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно із частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правовий аналіз ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший ж подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах: від 28 серпня 2019 року (справа № 638/20603/16, провадження № 61-26089св18) та від 08 квітня 2020 року (справа № 361/7130/15-ц, провадження № 61-1843св20).

До того ж якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2020 року по справі № 295/2603/16-ц(провадження № 611032св18).

У постанові від 30.06.2020 у справі №638/18231/15-ц Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий висновок про те, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Той факт, що сторони не врахували відповідних боргових зобов`язань при укладенні договору про поділ майна подружжя, не може доводити відсутність цих спільних боргових зобов`язань колишнього подружжя. Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

У постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 205/5882/18 зазначено, що за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

У постанові від 05.10.2021 у справі № 755/16464/20 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду зазначив, що посилання відповідача на ті обставини, що кредит погашався позивачем після припинення шлюбних відносин не мають правового значення, оскільки вирішальним у цьому випадку є факт отримання сторонами кредитних коштів на придбання спірного нерухомого майна саме у період їх перебування у шлюбі.

Так, суд установив, що під час перебування в шлюбі, позивачкою був укладений кредитний Договір з АТ «Ідея Банк». Матеріали справи містять підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 був обізнаний про існування кредитного Договору та надавав свою згоду на його укладення.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що саме відповідач ОСОБА_2 ініціював оформлення кредиту на ім`я позивачки ОСОБА_1 , з метою погашення поточних боргів, подарунку спільній дитині.

Також матеріалами справи підтверджується, що між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 обговорювалось повернення боргу в Банку, де відповідач підтвердив що він зможе кожен місяць сплачувати Банку 9500,00грн.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України ).

Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок особистих коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.

Так, відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц (провадження № 61-17824св18).

Отже, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив, що кредитні кошти за кредитним договором № М75.00605.010186755 від 31.05.2023 є об`єктом спільної сумісної власності, тому борг з їх повернення є спільним боргом подружжя.

Зокрема за умов неспростування відповідачем презумпції спільності майна подружжя, зазначені обставини лише підтверджують спільність боргу колишнього подружжя.

Верховний Суд неодноразово робив висновки про те, що внаслідок укладення договорів позики (кредиту) одним із подружжя, у подружжя виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Такі висновки викладені, зокрема, постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц, постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 320/2233/18.

Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Таким чином, правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Абзацом 2 ч. 2 статті 543 ЦК України передбачено, що солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Згідно з частиною 4 вказаної статті виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Отже, розірвання шлюбу не змінює та не припиняє існування тих боргових зобов`язань, які виникають з правочинів, які були вчинені в інтересах сім`ї, у випадку якщо питання про поділ цих зобов`язань не було вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, а тому подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно.

Встановивши, що кошти за укладеним під час шлюбу договором кредиту сторони витратили в інтересах сім`ї, а саме на вирішення побутових та фінансових проблем сім`ї, та взявши до уваги те, що заборгованість за кредитним договором під час перебування сторін у шлюбі не погашалася щомісячно, але позивачкою після розірвання шлюбу була погашена кредитна заборгованість особистими коштами, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки половини суми коштів, сплачених останньою за кредитним договором після розірвання шлюбу.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Отже зважаючи на вимоги ч. 4 ст. 543 ЦК України, в момент повного виконання ОСОБА_1 обов`язку перед банком за кредитним договором солідарний обов`язок колишнього подружжя перед банком припинив існувати.

Разом з цим, саме з моменту такого погашення у ОСОБА_1 виникло право вимоги до ОСОБА_2 , як солідарного боржника, у рівній частині, оскільки якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині.

Аналізуючи викладене вище, суд вважає, що боргові зобов`язання мають бути поділені між сторонами, як колишнім подружжям та з ОСОБА_2 необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 в порядку зворотної вимоги 1/2 частину грошових коштів в розмірі 75000,00грн = (150000,00грн (погашена кредитна заборгованість) : 2), що дає суду право зазначити проте що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки є обґрунтованим та доведеними.

У зв`язку з задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1211,20грн, відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача.

Керуючись Конституцією України, статтями 21, 60, 61, 65 69, 71 Сімейного кодексу України, статтями 15, 16, 526, 544 Цивільного кодексу України, статтями 12, 13, 19, 76-82, 133, 141, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільним боргом колишнього подружжя, стягнення суми в порядку зворотної вимоги (регресу) до солідарного боржника - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 75000,00грн, що є 1/2 частина сплачених грошових коштів у рахунок виконання боргових зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № М75.00605.010186755 від 31.05.2023.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду міста Києва

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний код: НОМЕР_2 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено та підписано 19.06.2025, у відповідності до частини 5 статті 268 ЦПК України.

Суддя В. В. Бабко