Справа №345/766/25
Провадження № 2/345/592/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.05.2025 р. м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі головуючого судді Юрчак Л.Б., секретаря судового засідання Баран В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Калуші за правилами загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка також діє як законний представник малолітнього ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Калуської міської ради про визнання права власності на квартиру,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулися до суду з цивільним позовом до Виконавчого комітету Калуської міської ради про визнання права власності на квартиру та просять ухвалити рішення, яким визнати за ними в рівних частках право власності на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивують тим, що з 2014 року позивачі не можемо приватизувати їхню, виділену їм на законних підставах двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 . На неодноразові звернення як до відповідача безпосередньо, так і в його структурні підрозділи, з цього приводу, вони отримували відмови, зокрема, через відсутність у відповідача компетенції (повноважень) на передачу квартири у приватну власність, оскільки така не передана у комунальну власність територіальної громади і не зареєстрована як власність територіальної громади або державна власність. Вважають, що за вказаних обставин, порушується їхнє право власності на житло, що змушує їх звернутись до суду з даним позовом.

Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, однак надав суду заяву про розгляд справи у їхній відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечив.

Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 1977 року працювала бухгалтером в Спільному підприємстві «Калуське автотранспортне підприємство» Івано-Франківської обласної спілки споживчих товариств. З 1980 року перебувала на квартирному обліку за місцем праці. 30 березня 1993 року між виконкомом Калуської міської ради та СП «Калуське автотранспортне підприємство» було укладено договір про дольову участь у будівництві житла по АДРЕСА_2 та оплачено грошові кошти на будівництво житлового будинку (а.с. 14).

Рішенням виконавчого комітету Калуської міської ради від 20.03.2006 № 93 «Про виділення квартир» виділено квартири підприємствам, що приймали дольову участь у будівництві житлового будинку на АДРЕСА_2 , в т.ч. спільному підприємству «Калуське автотранспортне підприємство» - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 47,80 кв.м. (п. 1.3. рішення) (а.с. 17).

Пунктом 2 вказаного рішення виконкому було рекомендовано адміністраціям та профспілковим комітетам підприємств, вказаним у п. 1, провести розподіл квартир серед працівників, які потребують покращення житлових умов і перебувають на квартирному обліку за місцем роботи та подати відповідні документи з розподілу для затвердження виконавчим комітетом міської ради.

24 березня 2006 року на спільному засіданні адміністрації та профкому працівників СП «Калуське АТП» ОСС прийнято рішення з розподілу квартир, одержаних по дольовій участі в будівництві житла, а саме про виділення моїй сім`ї з п`яти осіб двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Калуської міської ради від 11.10.2006 № 380 «Про житлові питання» було затверджено у відповідності до п. 2 рішення міськвиконкому від 20.03.2006 №93, абз. 1 п. 53 Правил обліку громадян, рішення адміністрації та комітету профспілки СП «Калуське АТП» ОСС від 24.03.2006 №2 про надання двокімнатної квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_1 , 5 осіб (а.с. 18).

На підставі вказаного вище рішення, 25 жовтня 2006 року виконавчим комітетом Калуської міської ради мені, ОСОБА_1 із сім`єю з п`яти осіб, а саме: ОСОБА_4 чоловік (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ); ОСОБА_2 дочка; ОСОБА_5 дочка; ОСОБА_6 внук, видано ордер №13 на жиле приміщення, тобто на право зайняття виділеної нам квартири (а.с. 19).

В червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася з заявою про приватизацію квартири (а.с. 21).

Також, за замовленням ОСОБА_1 у 2014 році ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» було виготовлено технічний паспорт, згідно якого загальна площа квартири АДРЕСА_1 , становить 50,4 кв.м. (а.с. 23-24).

На даний час у квартирі зареєстровані та постійно проживають три особи, а саме: ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 28.03.2023 (а.с. 28).

З 2014 року позивачі не можуть приватизувати виділену їм квартиру. На неодноразові звернення як до відповідача безпосередньо, так і в його структурні підрозділи, з цього приводу, вони отримували відмови, зокрема, через відсутність у відповідача компетенції (повноважень) на передачу квартири у приватну власність, оскільки така не передана у комунальну власність територіальної громади і не зареєстрована як власність територіальної громади або державна власність (а.с. 22, 27, 29).

Частинами третьою, п`ятою статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Частинами третьою, п`ятою статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Відповідно до ст. 31 ЖК України, громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Статтею 37 ЖК України встановлено, що облік потребуючих поліпшення житлових умов громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, що мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво або беруть пайову участь у житловому будівництві, здійснюється за місцем роботи, а за їх бажанням - також і за місцем проживання.

Відповідно до ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначає, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Цим же Законом, зокрема ст. 2 визначено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Згідно з ч. 3 ст. 8 названого Закону, передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Водночас, як визначено ч. 10 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним.

До них зокрема належить: відсутність в особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»); заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»; частина друга статті 2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», якою визначено, що не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому, порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі №200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18).

З наведеного слідує, що вищевказана квартира не відноситься до об`єктів, які не підлягають приватизації, а так само відсутні визначені законодавством підстави для відмови у приватизації займаного житла.

Водночас, в даному випадку склалась ситуація за якої відсутній орган, який наділений законними повноваженнями щодо приватизації квартири.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що у разі непередання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві.

Враховуючи ту обставину, що з заявою про приватизацію квартири ОСОБА_1 звернулася в червні 2014 року, а член сім`ї позивачів ОСОБА_4 , який теж мав право на приватизацію, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 25) й не скористався при цьому своїм правом приватизації житла, то позивачі вправі вимагати визнання за ними права власності на частку в квартирі, яку померлий ОСОБА_4 за життя не зміг приватизувати.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі №48/340), від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №344/16879/15-ц зазначено, що визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право на повагу до житла.

У пункті 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010).

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Зважаючи на те, що позивачі на законних підставах вселились в квартиру, близько 20 років постійно проживають в квартирі та зареєстровані у ній, вони мають законне право на набуття права власності на це житло, шляхом його приватизації.

Водночас, з урахуванням вищенаведених обставин, за відсутності органу, який наділений законними повноваженнями щодо приватизації квартири, а також за відсутності іншого законного способу набуття нами права власності на квартиру, належним та ефективним способом захисту майнових прав на житло є визнання за ними права власності на квартиру, оскільки в інший спосіб реалізувати свої правомочності щодо квартири та отримати правовстановлюючі документи на це житло вони не можуть.

Також, враховуючи те, що відповідач визнав позовні вимоги позивачів, відповідно до ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно абз.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Зважаючи на те, що відповідач по справі визнав вимоги позивачів і це визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у відповідності до частини четвертої статті 206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити рішення про задоволення позову.

На стягненні з відповідача судових витрат, які позивачі понесли у зв`язку з розглядом справи, останні не наполягали, а тому суд не вирішує питання про їх розподіл між сторонами.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 206, 247, 265-268 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка також діє як законний представник малолітнього ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Калуської міської ради про визнання права власності на квартиру - задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та за ОСОБА_3 в рівних частках право власності на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 05.06.2025.

Суддя :