КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/1184/25 Головуючий у І інстанції Потабенко Л.В.
Провадження №22-ц/824/9872/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 червня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Слюсар Т.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Мінаєва Дмитра Дмитровича на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Центренерго» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «Центренерго» №63/ОС від 05 лютого 2025 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу внутрішнього контролю департаменту безпеки та контролю ПАТ «Центренерго» згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул, поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу внутрішнього контролю департаменту безпеки та контролю ПАТ «Центренерго», стягнути з ПАТ «Центренерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути з ПАТ «Центренерго» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 50 000,00 грн.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 07 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

У мотивувальній частині ухвали роз`яснено, що позивачем заявлено одну позовну вимогу немайнового характеру, за яку йому належить сплатити судовий збір у розмірі 1 211,20 грн, та заявлено вимогу майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу без зазначення суми стягнення, що позбавляє суд можливості визначити судовий збір, який позивачем також не сплачено.

Крім того, в порушення ч. 4 ст. 177 ЦПК України позивачем не додано до позовної заяви документ, що підтверджує сплату судового збору або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону за вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн.

Суд першої інстанції послався також на правовий висновок, наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

13 березня 2025 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Мінаєвим Д.Д. подано заяву про усунення недоліків через систему «Електронний суд», до якої долучено квитанцію про сплату судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Центренерго» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди визнано неподаною та повернуто позивачеві.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Мінаєв Д.Д. подав апеляційну скаргу через систему «Електронний суд», в якій, посилаючись, на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В апеляційній скарзі зазначено, що позивачем не заявлялись вимоги про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому посилання в ухвалі про залишення позовної заяви без руху на правовий висновок, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, є неправильним.

Звертає увагу апеляційного на те, що питання щодо періоду та розміру стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за правилами ст. 235 КЗпП України вирішує суд одночасно із поновленням особи на посаді та з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Посилається в апеляційній скарзі на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19.

22 травня 2025 року до Київського апеляційного суду через систему «Електронний суд» від представника ПАТ «Центренерго» - Ключинського К.Л. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року залишити без змін.

В обґрунтування відзиву зазначає, що 1211,20 грн судового збору позивач мав сплатити за немайнову вимогу про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та 1211,20 грн судового збору - за вимоги про стягнення моральної шкоди.

За правилом п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Згідно приписів ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Повертаючи позовну заяву позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що у встановлений судом строк позивач не виконав вимоги ст.ст. 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України, не усунув зазначені в ухвалі суду недоліки.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У ч. 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції, кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції», заява № 12964/87, § 59).

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97 проти України», заява № 19164/04).

Аналогічні правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містяться у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Вимоги щодо форми та змісту позовної заяви визначено у ст. 175 ЦПК України, а положеннями ст. 177 ЦПК України передбачено перелік документів, що додаються до позовної заяви.

Так, згідно з ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити). Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст. 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено ЗУ «Про судовий збір».

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (ст. 1 ЗУ «Про судовий збір»).

Розміри ставок судового збору регламентовано ст. 4 ЗУ «Про судовий збір».

У ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» визначено пільги щодо сплати судового збору.

Так, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 цього Закону від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21), спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого ч. 2 ст. 235 КЗпП України позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Тобто позивач звільнений від сплати судового збору за вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на що суд першої інстанції належної уваги не звернув.

Зобов`язуючи позивача ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 07 березня 2025 року сплатити судовий збір, суд першої інстанції послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, зазначивши, що у цій постанові викладено висновок про те, що пільга щодо сплати судового збору, передбачена п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Разом з тим, вказана постанова такого висновку не містить. Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/4518/16 зазначила, що: «пільга щодо сплати судового збору, передбачена п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях» (п. 58 постанови).

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і затримки розрахунку при звільненні регулюються різними положеннями КЗпП України (ст. 117 і 235 цього Кодексу) та не є тотожними поняттями у розумінні трудового законодавства.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Тоді як середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у зазначених постановах від 30 січня 2019 року та від 08 лютого 2022 року).

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що позивачу необхідно сплатити судовий збір за вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є помилковим та таким, що суперечить вимогам Закону та зазначеним висновкам Великої Палати Верховного Суду.

Апеляційний суд вважає, що поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що ОСОБА_1 звернулась з позовом про поновлення на роботі (в цій частині позивач звільнений від сплати судового збору) та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою, та зробив помилковий висновок про обов`язок позивача сплатити судовий збір за подання позову в цій частині.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 209/2226/22 (провадження № 61-14575св23).

Крім того, судом першої інстанції не надано належної оцінки долученій до заяви про усунення недоліків квитанції про сплату судового збору в розмірі 1211,20 грн за вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн, на виконання вимог ухвали Обухівського районного суду Київської області від 07 березня 2025 року.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції формально підійшов до вирішення питання щодо прийняття заяви про усунення недоліків позовної заяви, помилково повернув позовну заяву позивачу у зв`язку з не усуненням недоліків позовної заяви, вказаних в ухвалі Обухівського районного суду Київської області від 07 березня 2025 року, позбавивши її, таким чином, права на судовий захист.

Європейський суд з прав людини, рішення якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ як джерело права, притримується позиції, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (до прикладу, рішення у справі «Шишков проти росії» (Shishkov v. russia), № 26746/05, параграф 110, від 20 лютого 2014 року).

Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції

Європейський суд з прав людини зауважує, що «процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів» (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи, що висновок суду про повернення позовної заяви є помилковим, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мінаєва Дмитра Дмитровича - задовольнити.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Д.О. Таргоній

С.А. Голуб

Т.А. Слюсар