Справа № 496/1678/23
Провадження № 2/496/1245/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Пендюри Л.О.

за участю секретаря Дягилева В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати його особистою приватною власністю будинок під АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер :03:001:2115, розташовану за цією ж адресою.

Свої вимоги мотивує тим, що 21.10.2015 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, від якого вони мають дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В ході спільного життя з`ясувалося, що вони мають різні погляди на життя та шлюб, проявилась різність характерів. Між ними погіршились стосунки. Постійно виникали непорозуміння, які призвели до того, що припинились фактичні подружі стосунки, вони перестали вести спільне господарство з 30.09.2021 року. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області по цивільній справі № 496/4348/21 шлюб між ними розірвано. За час перебування у шлюбі з 11.12.2015 року за особисті кошти він придбав будинок АДРЕСА_1 , загальною вартістю 724390 грн. Особисті кошти у розмірі 33800 доларів США для придбання будинку та земельної ділянки ним було ввезено на територію України та задекларовано 22.08.2015 року до реєстрації шлюбу з відповідачкою. На дату укладення договорів купівлі-продажу (11.12.2015 року) за офіційним курсом НБУ 1 долар США становив 23,36 грн, таким чином його особисті кошти склали еквівалент 789568 грн 40 к. (33800 * 23,36 грн). За вказаний житловий будинок та земельну ділянку він сплатив грошові кошти у розмірі 724390 грн. Придбання цього нерухомого майна відбувалось за рахунок його власних особистих коштів, відтак будинок та земельна ділянка є його особистою власністю, а не спільною власністю подружжя. Оскільки право власності на будинок та земельну ділянку було зареєстровано в період перебування у зареєстрованому шлюбі, таким чином формально майно вважається спільною сумісною власністю подружжя, хоча воно придбано виключно на його особисті кошти. З метою остаточного врегулювання майнових питань, він звертається до суду задля юридичної фіксації дійсних обставин, які виникли між ним та відповідачкою, та визнання будинку та земельної ділянки його особистим майном.

Позивач ОСОБА_5 в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав. При цьому пояснив, що на момент знайомства з відповідачкою, остання працювала, проте її дохід йому невідомий. Через деякий час відповідачка завагітніла, після чого вони уклали шлюб. Вони проживали в орендованій квартирі, поки він робив ремонт у будинку, який мав намір купити. Так як процес укладення договору купівлі-продажу тривав певний час, угода була укладена вже після укладення шлюбу з відповідачкою. Людей, у яких він придбав будинок та земельну ділянку, він знав до цього. Він передав всю суму грошових коштів за нерухоме майно під час укладення договору купівлі-продажу. Грошові кошти на придбання нерухомого майна знаходилися у його матері у Вірменії, він привіз їх в Україну 22.08.2015 року. Відповідачка грошей на придбання житлового будинку та земельної ділянки не надавала. Він являється фрілансером і усі витрати на ремонт будинку, укладення угоди і власне самого придбання нерухомого майна він ніс самостійно.

Представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. При цьому зауважив, що договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений менш, ніж через два місяці після укладення шлюбу, і відповідачка за цей час не могла заробити грошові кошти у такому розмірі. Позивач мав намір купити житловий будинок до укладення шлюбу з відповідачкою. В подальшому представник позивача ОСОБА_6 до судового засідання не з`явився, але подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без участі позивача та ухвалити рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Представник відповідачки ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. При цьому вказала, що між ввезенням особистих грошей позивача на територію України та укладенням договору купівлі-продажу спірного майна пройшов значний проміжок часу, протягом якого, зокрема, відбулися наступні події, які вимагали грошових коштів: 1) укладення шлюбу між позивачем та відповідачкою 21.10.2015 року; 2) вагітність дружини орієнтовно вересень 2015 року; 3) побутові витрати (проживання, харчування тощо). Посилаючись на чисельну практику Верховного Суду, вважає недоведеним позивачем факт придбання спірного майна за особисті грошові кошти, а відтак просить відмовити у позовних вимогах повністю. В подальшому, представник відповідачки ОСОБА_7 до судового засідання не з`явилась, але подала до суду заяву, в якій просила справу розглянути без її участі та участі відповідачки, в задоволенні позовної заяви позивачу відмовити повністю.

Приймаючи до уваги заяви представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_8 задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.10.2015 року.

Від шлюбу подружжя ОСОБА_11 мають двох малолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно з повторними свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 (а.с. 10, 9).

Подружнє життя сторін не склалось, у зв`язку з чим рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26.05.2022 року їх шлюб було розірвано (а.с. 11). Рішення набрало законної сили 28.06.2022 року.

Під час перебування у шлюбі 11.12.2015 року сторонами було придбано нерухоме, яке складається з житлового будинку з надвірними спорудами та 45/100 часток земельної ділянки, кадастровий номер :03:001:2115, площею 0,1004 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд (присадибна ділянка), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується дублікатами договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М. 11.12.2015 року та зареєстрованих в реєстрі за № № 941, 943 (а.с. 18, 22-23).

Зі змісту вказаних договорів купівлі-продажу вбачається, що покупцем є ОСОБА_9 . Продаж житлового будинку з надвірними спорудами вчинено за 655000 грн, а земельної ділянки за 69390 грн, які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору.

Відомості про право власності на вказане нерухоме майно за позивачем внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, згідно з інформаційними довідками № № 321624119, 321627134 від 01.02.2023 року (а.с. 19-21, 24-26).

Із копії митної декларації для письмового декларування товарів, які переміщуються через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, не пов`язаних із веденням підприємницької діяльності, заповненої позивачем 22.08.2015 року при перетині державного кордону України слідує, що 22.08.2015 року ОСОБА_5 під час перетину кордону задекларував ввезення в Україну грошових коштів у розмірі 33800 доларів США (а.с. 15-16).

Станом на дату укладення договорів купівлі-продажу (11.12.2015 року) за офіційним курсом НБУ (1 долар США = 23,36 грн) 33800 доларів США становило 789568 грн (а.с. 17).

Позивач стверджує, що житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 були придбані за його особисті кошти, які він привіз з Вірменії.

Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення ст. 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19 листопада 2020 року у справі № 607/10913/17, від 31 січня 2019 року у справі № 686/23104/17, від 29 липня 2019 року у справі № 619/3728/16, від 17 грудня 2019 року у справі № 761/11015/16-ц, від 17 грудня 2019 року у справі № 753/9691/15-ц, від 21 січня 2020 року у справі № 462/6409/18, від 30 червня 2020 року у справі № 383/875/17.

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною ч. 4 ст. 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Втім, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Відтак, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Подібні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19).

Як вже встановлено судом, сторони придбали житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , під час шлюбу, що про свідчать нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу.

Дані договори купівлі-продажу, за яким було придбано спірне нерухоме майно вчинено з письмової та нотаріально засвідченої згоди дружини покупця ОСОБА_1 ОСОБА_12 , викладеної окремими заявами, справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М. 11.12.2015 року за реєстровими № № 936, 937, які зберігаються у справах приватного нотаріуса.

Так, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 червня 2024 року, справа № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23), констатував:

«Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.

Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність».

За таких обставин, доводи позивача про те, що нерухоме майно, яке було придбано 11.12.2015 року у період шлюбу сторін, але за його особисті кошти є безпідставними.

Посилання позивача на митну декларацію, як на підтвердження факту наявності у нього грошових коштів для придбання житлового будинку та земельної ділянки у даній справі не можуть братись до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи, вищевказане майно набуто сторонами під час перебування ними у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю.

При цьому, в договорах купівлі-продажу нерухомого майна відсутнє застереження, що житловий будинок та земельна ділянка купується за особисті кошти ОСОБА_13 .

Факт ввезення позивачем в Україну 22.08.2015 року грошових коштів, так само наявність у позивача особистих грошових коштів, не є достатнім доказом придбання останнім 11.12.2015 року житлового будинку та земельної ділянки саме за ці грошові кошти, з урахуванням того, що укладенню договорам купівлі-продажу передувало спільне проживання сторін в орендованій квартирі, а в подальшому укладення ними шлюбу. Паралельно цьому в житловому будинку, який позивач мав намір придбати, проводився ремонт, що позивач особисто повідомив в судовому засіданні.

Таким чином, суд дійшов висновку, що житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , придбана у період шлюбу сторін і є спільною сумісної власності подружжя, відтак не можуть бути визнані судом особистою приватною власністю позивача, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 60, 61, 63 СК України, ст. 368 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_14 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту.

Повний текст рішення складено 23.06.2025 року.

Суддя Л.О. Пендюра