П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2025 року м. Київ

Справа № 756/10882/24

Провадження: № 22-ц/824/9106/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Сушка Руслана Миколайовича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Луценка О. М.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в:

У серпні 2024 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) № 10.04.2021-100002307 від 10.04.2021 року, відповідно до умов якого, позивач надає відповідачу грошові кошти в сумі 12 000 грн, що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 10.04.2021 року, на строк користування 56 днів, а відповідач зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити відсотки за користування кредитом. Відтак позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі. В свою чергу ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконує. За таких обставин, ТОВ «Споживчий центр» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором (оферти) № 10.04.2021-100002307 від 10.04.2021 року, яка станом на дату подачі позову складає 19 728 грн, з яких: 12 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 7 728 грн - заборгованість по процентам.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12 лютого 2025 року позов ТОВ «Споживчий центр» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 10.04.2021-100002307 від 10.04.2021 року у розмірі 19 728 грн та судові витрати в сумі 2 422,40 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Сушко Р. М. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що в матеріалах справи відсутня ліцензія на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, а саме надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, не надано доказів щодо укладення кредитного договору (оферти) № 10.04.2021-100002307 від 10.04.2021 року та перерахування кредитних коштів на рахунок ОСОБА_1 . На підтвердження наявності заборгованості відповідача представник позивача склав розрахунок заборгованості, в той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17). Судом першої інстанції недотримано вимог ст.ст. 264, 267 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 не вчиняв дій, що свідчили про визнання ним свого боргу або іншого обов`язку, а відсутні підстави для переривання перебігу позовної давності.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Споживчий центр» - Павленко Д. О. заперечував проти апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

За правилом ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України та ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено пропозицію про укладення кредитного договору (оферта) від 10.04.2021 року (а.с. 9-10).

Відповідно до заявки кредитного договору № 10.04.2021-100002307, дата та час укладення - 10.04.2021 року, сума кредиту - 12 000 грн, строк кредитування - 56 календарних днів з дати отримання, проценти - 7 728 грн, що становить 64,4 % в процентному значенні (фіксована незмінювана процентна ставка) за 56 календарних днів користування кредитом.

Згідно до відповіді позичальника про прийняття пропозиції кредитного договору № 10.04.2021-100002307, позичальником підтверджено, що ним однозначно та безумовно прийнято (акцептовано) пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), невід`ємною частиною якої є заявка до кредитного договору № 10.04.2021-100002307 від 10.04.2021 року, з якими попередньо уважно ознайомився. Для підписання та укладення договору позичальником проставлено електронний підпис мишкою та введено код з смс-повідомлення, що було надіслано на його номер - НОМЕР_1 (а.с. 8).

Паспорт споживчого кредиту підписано одноразовим ідентифікатором J878, а також електронним підписом мишою (а.с. 7).

Платником «Выдача кредита» sgroshi.com.ua на картку/рахунок отримувача № НОМЕР_2 було перераховано 12 000 грн за договором 10.04.2021-100002307 (а.с. 20).

Позивачем при зверненні до суду до позовної заяви було додано довідку-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором № 10.04.2021-100002307 від 10.04.2021 року, яка складає: 12 000 грн - основного боргу; 7 728 грн - проценти, а всього 19 728 грн (а.с. 5).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе за кредитним договором зобовязання, своєчасно не повернув кредит, не сплатив проценти за користування кредитом. Відповідно не вбачається підстав для застосування строків позовної давності, оскільки відповідач був обізнаний про існування заборгованості за даним кредитним договором, а отже є підстави переривання перебігу позовної давності.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Однією із загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

У ч.1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 року, який набрав чинності 30.09.2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч. 6 ст. 11 Закону «Про електронну комерцію»).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Таким чином, кредитний договір укладений в електронній формі у спосіб, визначений законом, адже такий договір містить електронний підпис відповідача одноразовим ідентифікатором J878, що прирівнюється до власноручного підпису позичальника, що повністю відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» та засвідчує волю відповідача на укладання договорів на погоджених умовах.

Своїм підписом на договору відповідач також підтвердив, що ознайомився з усіма умовами, в тому числі, й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, розуміє та зобов`язується їх виконувати.

Зокрема, згідно з пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) ТОВ «Споживчий центр» пропонує укласти кредитний договір, який складається з наступних електронних документів, які містять всі його істотні умови: - дана пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), розміщена на сайті кредитора; - заявка, сформована на сайті кредиторв після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення кредитором; - відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформована на сайті кредитора, та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (кода), отриманого позичальником в смс-повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті.

Таким чином, між сторонами було укладено договір приєднання відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

Також, без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариств за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 10.06.2021 року у справі № 234/7159/20, від 12.08.2022 року у справі № 234/7297/20, від 09.02.2023 року у справі № 640/7029/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (ст. 77 ЦПК України), допустимими (ст. 78 ЦПК України), достовірними (ст. 79 ЦПК України), а у своїй сукупності - достатніми (ст. 80 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження своїх позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором надало суду пропозицію про укладення кредитного договору (оферта), заявку, підтвердження укладання кредитного договору № 10.04.2021-100002307 від 10.04.2021 року та паспорт споживчого кредиту.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.16.2021 року у справі № 686/19271/19, договір не є первинним обліковим документом для цілей бухобліку, а свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, в той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг.

Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі -Закон) як спеціальний закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Відповідно до п. 16.1. ст. 16. Закону до документів на переказ відносяться розрахункові документи, документи на переказ готівки, міжбанківські розрахункові документи, клірингові вимоги та інші документи, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу.

Відповідно до п. 17.1. ст. 17 того ж Закону форми розрахункових документів, документів на переказ готівки для банків, а також міжбанківських розрахункових документів установлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Форми документів на переказ, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, установлюються правилами платіжних систем. Обов`язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Згідно з ч. 19.1, 19.2. ст. 19 Закону порядок і строки зберігання, а також процедура знищення електронних документів, що застосовуються при проведенні переказу, встановлюються Національним банком України. Строки зберігання цих документів мають бути не меншими, ніж строки, встановлені для паперових документів аналогічного призначення. Електронні документи зберігаються на носіях інформації у формі, що дозволяє перевірити цілісність, достовірність та авторство електронних документів на цих носіях.

Згідно з ч. 22.1 ст. 22 Закону, ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Національний банк України має право встановлювати інші види розрахункових документів.

Частиною 2 ст. 78 ЦК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» «Первинні документи та регістри бухгалтерського обліку»: Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

На підтвердження факту надання ОСОБА_1 кредиту ТОВ «Споживчий центр» надало квитанцію , відповідно до якої на картку/рахунок отримувача № НОМЕР_3 *35 10.04.2021 року о 13:28 год. перераховано 12 000 грн за договором 10.04.2021-100002307 (а.с. 20).

Відповідно до п.п. 2.1., 2.3. пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) кредитор надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Надання кредиту здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника.

Проте, а ні в пропозиції про укладення кредитного договору (оферта), а ні в інших документах не вказано реквізити платіжного засобу для надання коштів позичальнику.

Таким чином, доказів, які б підтверджували переказ коштів у розмірі 12 000 грн ОСОБА_1 за кредитним договором № 10.04.2021-100002307 від 10.04.2021 року позивач не надав.

Довідка-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором № 10.04.2021-100002307 від 10.04.2021 року, на яку посилається позивач, не є первинним бухгалтерським документом, який підтверджує отримання кредиту та користування ним, а отже, не є належним доказом наявності заборгованості (а.с. 5).

Інших доказів на підтвердження існування заборгованості, зокрема, виписки за картковим рахунком відповідача, на яку за словами позивача надавались кредитні кошти, суду першої інстанції не надано, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність позовних вимог та стягнення з відповідача заявленої заборгованості.

В той же час, в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності.

Частина 4 статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), а спеціальнапозовна давністьдо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(ч. 1 ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 цієї статті).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість.

Враховуючи, що апеляційним судом не встановлено порушене право позивача, відсутні підстави для вирішення питання про застосування строку позовної давності.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких підстав, рішення суду першої інстанції у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в позові.

Згідно з вимогами п.п. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Як убачається з матеріалів справи, відповідачем за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 3 633,60 грн, а тому вказана сума у зв`язку з відмовою в позові підлягає відшкодуванню відповідачу за рахунок позивача у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367-368, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Сушка Руслана Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (, адреса: м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура