Справа № 203/5836/24
Провадження № 2/0203/308/2025
ЦЕНТРАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
16 червня 2025 року Центральний районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого судді Колесніченко О.В.,
за участі секретаря Погрібного О.Ю.,
представника позивача Токарєвої О.Г. (в режимі відеоконференції),
розглянувши у спрощеному порядку у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу у паперовій формі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Кальміуський відділ державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про припинення стягнення аліментів, -
У жовтні 2024 року позивач за представництва адвоката Токарєвої О.Г. звернувся за зміненою територіальною підсудністю Іллічівського районного суду м. Маріуполя до Центрального районного суду міста Дніпра з позовом про припинення стягнення аліментів, що стягуються з позивача на утримання відповідача, обгрунтовуючи такі вимоги тим, що на підставі рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 07 грудня 2017 року, ухваленого у цивільній справі № 264/3506/17, з ОСОБА_2 на користь матері - ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання останньої у розмірі 1/8 частини з усіх видів його доходу щомісячно, починаючи утримання з 20 липня 2017 року, довічно. У період з 07 грудня 2017 року по 24 лютого 2022 року позивач працював в ТОВ «Метінвест-МРМЗ» добросовісно виконував рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання відповідача. 24 лютого 2022 року з початком повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України позивач став на захист Батьківщини та у період з 24 лютого 2022 року по 18 травня 2022 року приймав участь у бойових діях в м. Маріуполі у складі Збройних Сил України.
18 травня 2022 року за наказом «Рицаря», підставою якого було відеозвернення Президента України позивач разом з іншими військовослужбовцями покинув територію заводу «Азовсталь», після виходу якого позивач потрапив у полон російських окупантів та 03 листопада 2022 року звільнений з полону.
За весь час знаходження в полоні російських окупантів позивач піддавався тортурам, також відносно нього відносно позивача з боку російських окупантів здійснювався психологічний тиск, тому після звільнення з полону позивач потребував лікування.
З 03 листопада 2022 року по 16 грудня 2022 року позивач перебував на лікуванні, під час проходження лікування позивачу встановлено діагноз хвороби, пов`язаної з проходженням військової служби.
17 грудня 2022 року позивач повернувся до військової частини НОМЕР_1 та приступив до виконання обов`язків військової служби, що до фінансового відділу вказаної військової частини надійшла постанова про звернення стягнення на заробітну плату позивача.
З травня 2024 року з нарахованого грошового забезпечення позивача стягуються аліменти на утримання відповідача за виконавчим листом № 264/3506/17, що виданий 28 грудня 2017 року Іллічівським районним судом міста Маріуполя.
Натомість, з початком повномасштабного вторгнення рф на територію України відповідач припинила спілкування з позивачем, не цікавилась його життям та не приймала будь-яких заходів щодо звільнення його з полону. Через спільних знайомих позивач дізнався, що в будинок, в якому мешкала відповідач, зруйнований під час авіаудару. Також за наявною у позивача інформацією з Мінсоцполітики відповідач не зареєстрована та території України як внутрішньо переміщена особа, ГУНП в Донецькій області встановлено, що відповідач на даний час проживає у м. Маріуполь Донецької області, має два контактних телефони, в тому числі оператора мобільного зв`язку рф. Отже, відповідач продовжує мешкати на тимчасово окупованій території України в м. Маріуполь, має російський номер телефону, а також, на думку позивача, не є виключенням, що відповідач отримала й паспорт громадянина рф.
Позивач є військовослужбовцем Збройних сил України та попри його перебування у полоні російських окупантів та отримання позивачем важких захворювань під час знаходження в полоні, позивач продовжує боронити та захищати Батьківщину від російської агресії та є вірним присязі. Кожного місяці позивач отримує грошове забезпечення від держави, натомість вважає, що аліменти, які стягуються з нарахованого йому грошового забезпечення на користь відповідача є фінансовою підтримкою держави агресора - рф, оскільки отримані відповідачем кошти в рахунок аліментів витрачаються на тимчасово окупованій російською федерацією території, в той час як позивач кожного дня ризикує своїм життям, захищає Батьківщину від військової агресії з боку рф.
З відкриттям спрощеного позовного провадження, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача в установленому законом порядку з Єдиного державного демографічного реєстру та Мінсоцполітики, за ухвалою суду від 12 лютого 2025 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень, однак з потребою у витребуванні доказів у Пенсійного фонду України та АТ «ПУМБ».
Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, наполягала на його задоволенні з наведених у ньому підстав.
Відповідач відзив на позов не подала, в судове засідання не з`явилася, та, будучи належним чином неодноразово повідомленою про час і місце розгляду справи, в тому числі шляхом розміщення оголошення на веб-сайті «Судова влада України» про виклик відповідача в судове засідання, про розгляд справи в її відсутність не клопотала та про причини неявки не повідомила, на підставі чого з урахуванням відсутності заперечень з боку представника позивача за правилами ст.ст. 280, 287, 288 ЦПК України справа підлягає розглядові судом в заочному порядку.
Третя особа, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. Будь-яких заяв або клопотань на адресу суду від третьої особи не надходило.
Суд, вислухавши усні пояснення представника позивача, дослідивши зібрані докази, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з відмовою у задоволенні позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доводиться сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , повторно виданим 11 червня 2024 року Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області (а.с. 9).
За рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 07 грудня 2017 року (справа № 264/3506/17, провадження № 2/264/2298/2017), залишеним без змін в частині стягнення аліментів постановою Апеляційного суду Донецької області від 01 лютого 2018 року, з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пенсіонерки, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , стягнуто аліменти на її утримання у розмірі 1/8 частини усіх видів його доходу щомісячно, починаючи утримання з 20 липня 2017 року, довічно. Зазначеним рішенням також з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (як випливає з рішення суду - доньки ОСОБА_3 ), на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на її утримання у розмірі 1/8 частини усіх видів його доходу щомісячно, починаючи утримання з 20 липня 2017 року (а.с. 11-12, 136-137, 140-141).
За даними відкритих джерел Автоматизованої системи виконавчих проваджень в Кальміуському ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного МРУ МЮ на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження № 55530282, в межах якого державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_2 (а.с. 10).
Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Відповідно до частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
При цьому, обов`язок повнолітніх дітей утримувати батьків чинним законодавством не пов`язується з працездатністю дітей і їх можливістю надавати батькам матеріальну допомогу та виникає на підставі сукупності наступних умов: - походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); - непрацездатність матері, батька (тобто вони є особами, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» або особами з інвалідністю); - потреба матері, батька в матеріальній допомозі.
Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов.
Отже, тлумачення даної норми права свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі.
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України).
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, провадження № 61-2386сво19.
У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Підстави звільнення дочки, сина від обов`язку утримувати матір, батька визначені статтею 204 СК України.
Частиною 1 цієї статті передбачено, що дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків.
Дочка, син звільняються судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько не сплачували аліменти на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, і така заборгованість є непогашеною на момент прийняття судом рішення про визначення розміру аліментів на батьків.
У виняткових випадках суд може присудити з дочки, сина аліменти на строк не більш як три роки.
Тлумачення статті 204 СК України свідчить, що вона може застосовуватися, якщо встановлено у сукупності такі обставини: (а) непрацездатність матері, батька; (б) потребу матері, батька в матеріальній допомозі; (в) ухилення матері, батька від виконання батьківських обов`язків; (г) наявність заборгованості зі сплати аліментів більш ніж за три роки, що є непогашеною на час прийняття рішення про визначення розміру аліментів. Тобто, звільнення від обов`язку утримувати матір, батька може мати місце лише у випадку, якщо такий обов`язок у дочки, сина виник.
Аналогічні висновки навів Верховний Суд у своїй постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 400/1621/16-ц.
Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 07 грудня 2017 рок встановлені обставини, що ОСОБА_2 є непрацездатною, є пенсіонером за віком, потребує матеріальної допомоги, має вади здоров`я опорно-рухового апарату.

Відповідно, наявність підстав для стягнення аліментів з сина на корить матері в силу ч.2 ст. 82 ЦПК України не доказуються при розгляді цієї справи, оскільки у цій справі беруть участь ті самі особи та відносно саме цих осіб встановлено ці обставини.

Так, в судовому засіданні не встановлені обставини ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина ОСОБА_2 , а доводи про те, що відповідачка попри моральні засади сім`ї та суспільства не цікавилась долею сина у полоні, не шукала його, підтримує збройну агресію рф проти України, в той час як позивач стоїть на захисті України, доказами відповідно до ст.ст. 77-79 ЦПК України не підтверджені, оскільки саме по собі проживання відповідачки на тимчасово окупованій території України не може свідчити про вчинення дій з підтримки окупаційних військ рф, а інших доказів суду не представлено.

Доказів отримання відповідачкою паспорта громадянина рф в судовому засіданні стороною позивача не надано, натомість да даними відповіді ПФУ від 31 березня 2025 року (а.с.104) відповідачка продовжує отримувати як громадянка України пенсію за віком, що опосередковано свідчить про обставини перебування відповідачки у статусі громадянки України.

Також за даними виписки по рахунку ОСОБА_3 , в АТ «ПУМБ» за період з лютого по травень 2025 року остання отримує аліменти в розмірі 15454,60 грн., тобто більшому за її пенсію - 3950, 38 грн., що свідчить про те, що рівень доходів та забезпечення відповідачки з часу винесення рішення 07 грудня 2017 року порівняно з доходом позивача по своїй суті не змінився - доходи позивача істотно більші за розмір пенсії відповідачки.

Так само, не знайшли підтвердження доказами обставини наявності у відповідачки будь-якої заборгованості зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_2 , зокрема, і на час прийняття судом 07 грудня 2017 року рішення про стягнення аліментів на утримання матері.

Посилання позивача у позовні заяв на ст. 273 СК України, як на правову підставу звільнення від сплати аліментів на утримання матері, суд до уваги прийняти не може, оскільки вказана правова норма глави 22 СК України регулює зміну розміру аліментів та звільнення від їх сплати на утримання інших членів сім`ї та родичів (баби, діда, правбаби, прадіда, внуків, правнуків, братів, сестер, мачухи, вітчима, падчерки, пасинка, тощо), і не стосуються батька, матері, позаяк правовідносини з утримання повнолітніми дочкою, сином своїх батька, матері врегульовано нормами глави 17 СК України, ст.ст. 202-206 цього Кодексу, де наявна пряма норма ст. 204 СК України «Звільнення дочки, сина від обов`язку утримувати матір, батька».

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов висновку про недоведеність правових підстав за ст. 204 СК України для звільнення позивача під сплати аліментів на утримання матері, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 274, 280, 282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_2 в задоволенні його позову ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Кальміуський відділ державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про припинення стягнення аліментів - відмовити.

Відповідач вправі подати до Центрального районного суду міста Дніпра письмову заяву про перегляд цього заочного рішення протягом тридцяти днів, починаючи з наступного за днем складення повного рішення, з правом на поновлення такого пропущеного строку в разі подання цієї заяви протягом двадцяти днів з дня вручення копії повного заочного рішення суду.

Повне рішення підписане 20 червня 2025 року у день його складення і, починаючи з наступного за цим дня, набирає законної сили після спливу тридцяти днів, протягом яких може бути оскаржене позивачем до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги, а така само відповідачем з наступного за днем постановлення ухвали про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення.

Суддя О.В. Колесніченко