КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/6610/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

ІменемУкраїни

21 травня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в містіКиєвіцивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Конюшка Дениса Борисовича на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «САЛАМАНДРА», ОСОБА_2 про стягнення несплаченої частини страхового відшкодування та шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ПрАТ «СК «САЛАМАНДРА», ОСОБА_2 про стягнення несплаченої частини страхового відшкодування та шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 13 жовтня 2023 року з вини ОСОБА_2 сталася ДТП, внаслідок якої було пошкоджено належний їй на праві власності автомобіль «Mitsubishi», д.н.з НОМЕР_1 , чим завдано матеріальні збитки.

Вина ОСОБА_2 у вчиненні вказаної ДТП підтверджується постановою Святошинського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент настання ДТП була застрахована відповідно до полісу ОСЦПВВНТЗ №212048755 виданого ПрАТ «СК «ПРЕМ`ЄР АЛЬЯНС», дійсного на дату ДТП.

19 липня 2023 року ПрАТ «СК «Прем`єр Альянс» припинило здійснення страхової діяльності.

22 листопада 2023 року ПрАТ «СК «Прем`єр Альянс» та ПрАТ «СК «САЛАМАНДРА», на виконання заходів, спрямованих на припинення страхової діяльності ПрАТ «СК «Прем`єр Альянс», уклали Договір про передачу страхового портфеля.

Відповідно до умов Договору про передачу страхового портфеля, з 22 листопада 2023 року ПрАТ «СК «САЛАМАНДРА» прийняло на себе виконання зобов`язань за договорами страхування, укладеними ПрАТ «СК «Прем`єр Альянс».

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про виплату страхового відшкодування, ПрАТ «СК«САЛАМАНДРА» було здійснено виплату частини належного розміру страхового відшкодування у сумі 86 489,82 грн.

З метою визначення дійсного розміру заподіяного збитку, позивач замовила огляд пошкодженого транспортного засобу «Mitsubishi», д.н.з. НОМЕР_1 , у ТОВ «Клевер Експерт».

Відповідно до Звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №401/10-23 від 30 жовтня 2023 року, вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Mitsubishi», д.н.з НОМЕР_1 , склала107 756,60 грн.

Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 просила стягнути з ПрАТ «СК«САЛАМАНДРА» на свою користь несплачену частину страхового відшкодування у розмірі 107 756,60 грн (належний розмір страхового відшкодування) - 86 489,82 грн. (сплачене страхове відшкодування) = 21 266,78 грн.

Крім того, оскільки вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Mitsubishi», д.н.з. НОМЕР_1 , за даними вищевказаного Звіту склала 219 952,55 грн, просила стягнути з ОСОБА_2 , як винної у ДТП особи, різницю між розміром заподіяної шкоди і належним страховим відшкодуванням та франшизою - 219 952,55 грн (розмір збитку, заподіяного позивачеві - вартість відновлювального ремонту ТЗ) - 107 756,60 грн (належне страхове відшкодування у розмірі вартості відновлювального ремонту ТЗ з урахуванням зносу) = 112 195,95 грн (різниця між розміром шкоди і належним розміром страхового відшкодування).

Також, позивач просила відшкодувати моральну шкоду, завдану протиправними діями винної у ДПТ особи, внаслідок яких було пошкоджено транспортний засіб «Mitsubishi», д.н.з. НОМЕР_1 , що за внутрішнім переконанням позивача, з урахуванням принципів розумності і справедливості, має бути відшкодована у розмірі 10 000,00 грн.

У порядку розподілу судових витрат позивач просила суд стягнути з відповідачів на свою користь судовий збір у розмірі 2 545,83 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 12 000,00 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн, а також судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 50,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 418,22 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, а також розподілу судових витрат, з апеляційною скаргою в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся її представник - адвокат Конюшко Д.Б.

Вказує, що позивач надала докази на підтвердження розміру заподіяного збитку, а саме Звіт про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №401/10-23 від 30 жовтня 2023 року, складений на замовлення позивача.

Однак суд першої інстанції даному звітові не надав належної оцінки та неправильно застосував положення ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ч. 2 ст. 1192 ЦК України, оскільки позивач звернувся до суд з вимогою про стягнення несплаченого страхового відшкодування, як різниці між фактичним розміром завданої шкоди та належним розміром страхового відшкодування.

Адвокат Конюшко Д.Б. вказує на те, що суд першої інстанції, при ухваленні рішення, не взяв до уваги правові висновки Верховного Суду, наведені в аналогічних справах, зокрема: у справі №760/5618/16 від 25 квітня 2018 року, у справі №6-691цс15 від 02 грудня 2015 року, у справі №61-1836св17 від 16 січня 2018 року, у справі № 61-134св18 від 28 лютого 2018 року.

Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_1 - адвокат Конюшко Д.Б. просить скасувати рішення в оскаржуваній частині та ухвалити нове, яким стягнути на користь ОСОБА_1 з ПрАТ «СК«САЛАМАНДРА» - 21 266,78 грн, а з ОСОБА_2 - 112 195,95 грн, та здійснити новий розподіл судових витрат.

В порядку, визначеному ст. 360 ЦПК України, на адресу суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу від заінтересованих осіб не надходили.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Конюшко Д.Б. в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити її.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомляли, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи осіб, що з`явились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 13 жовтня 2023 року приблизно о 15 год. 49 хв. в м. Києві по вул. Кільцева дорога (вул. Зодчих, 30), керуючи автомобілем «Ford», д.н.з. НОМЕР_2 , не був уважним, не впевнився в безпечності маневру, під час перестроювання не надав перевагу в русі автомобілю «Mitsubishi», д.н.з. НОМЕР_1 , який рухався в попутному напрямку руху, по тій смузі руху на яку він мав намір перестроїтися, внаслідок чого здійснив зіткнення з даним автомобілем, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів. Своїми діями ОСОБА_2 порушив п.п. 2.3 (б), 10.3 Правил дорожнього руху.

Відповідно до наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , автомобіль марки «Mitsubishi», д.н.з. НОМЕР_1 , належить позивачу ОСОБА_1 на праві власності.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року у справі №759/20732/23 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №212048755, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Mitsubishi», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ «СК «ПРЕМ`ЄР АЛЬЯНС».

19 липня 2023 року загальними зборами акціонерів ПрАТ «СК «Прем`єр Альянс» прийнято рішення про припинення страхової діяльності ПрАТ «СК «Прем`єр Альянс».

22 листопада 2023 року ПрАТ «СК «Прем`єр Альянс» та ПрАТ «СК «САЛАМАНДРА», на виконання заходів спрямованих на припинення страхової діяльності ПрАТ «СК «Прем`єр Альянс», уклали Договір про передачу страхового портфеля.

Відповідно до умов Договору про передачу страхового портфеля, з 22 листопада 2023 року ПрАТ «СК «САЛАМАНДРА» прийняло на себе виконання зобов`язань за договорами страхування, укладеними ПрАТ «СК «Прем`єр Альянс».

За результатами розгляду заяви позивача ПрАТ «СК «САЛАМАНДРА» на підставі страхового акту №0048387.10.23/1 та згідно договору страхування було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 86 489,82 грн., що підтверджується роздруківкою про зарахування на рахунок позивача грошових коштів від 10 січня 2024 року.

Згідно Звіту №401/10-23 від 30 жовтня 2023 року про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власникові колісного транспортного засобу «Mitsubishi», д.н.з. НОМЕР_1 , вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Mitsubishi», д.н.з. НОМЕР_1 , становить 107 756,60 грн. Вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Mitsubishi», д.н.з. НОМЕР_1 , становить 219 952,55 грн.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на Звіт №401/10-23 від 30 жовтня 2023 року, просила суд стягнути на свою користь з ПрАТ «СК «САЛАМАНДРА» недоплачену суму страхового відшкодування, а з ОСОБА_2 просила стягнути на свою користь різницю між розміром заподіяної шкоди і належним страховим відшкодуванням та франшизою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення страхового відшкодування, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутні докази понесення позивачем, як власником пошкодженого автомобіля, фактичних витрат, пов`язаних з його відновленням. Крім того, на час вирішення спору по суті позивачем не було надано підтверджень про проведення позивачем ремонту автомобіля, що унеможливлює однозначне визначення розміру збитків.

З указаними висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитись не може, виходячи з наступного.

Ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності, як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової (матеріальної) шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормою ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст. 980 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у ст. 7 Закону України «Про страхування». До них п. 9 ч. 1 вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Згідно зі ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV, яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно з ст. 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (абз. 1 п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961 IV).

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону № 1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (ст. 1194 ЦК України).

Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала і цивільно-правова відповідальність якої застрахована на підставі Закону № 1961-IV, можливе лише за умови, якщо згідно із цим законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до частини четвертої ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15, провадження № 14-176цс18, зроблений висновок, відповідно до якого відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди, що перевищує ліміт відповідальності страховика, і сумою виплаченого страхового відшкодування.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона не зобов`язує потерпілого визначати розмір збитків, які підлягають відшкодуванню, відповідно до вже сплаченої реальної вартості виконання відповідних відновлювальних робіт.

Таким чином сам по собі факт не здійснення потерпілою особою фактичної оплати, яку він мусить здійснити для відновлення пошкодженого автомобіля, не є достатньою підставою, у розумінні ст. 22, 1192, 1194 ЦК України, для відмови у позові про відшкодування матеріальної шкоди.

Отже системний аналіз ст. 22 ЦК України ч. 2 ст. 1192, ст. 1194 ЦК України дозволяє дійти висновку, що реальними збитками, які підлягають відшкодуванню є саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу.

Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст. 1194 ЦК України щодо відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно зі ст. 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Аналогічні по суті висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19).

Отже, якщо сплачене страховиком відшкодування не покриває розмір збитків завданих потерпілому, він має право пред`явити до винної особи вимогу про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Тобто, якщо позивачу недостатньо страхового відшкодування, він має право вимоги до винної у ДТП особи на різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням (висновок Верховного Суду, висловлений у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 333/1050/15-ц та від 22 квітня 2021 року у справі № 759/7787/18).

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а тому факт ДТП та вина ОСОБА_2 у його вчиненні додаткового доказування не потребує.

Оскільки позивачем доведено факт заподіяння належного їй транспортному засобу матеріальних збитків винними діями відповідача та виплату страховою компанією вартості матеріального збитку у розмірі 86 489,82 грн, судова колегія вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача різниці між сумою вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та сумою страхової виплати у зв`язку з відсутністю підтверджень про сплату позивачем ремонту автомобіля, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 22 ЦПК України, відповідно до яких реальними збитками є також витрати, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права, тобто такі дії, які настануть в майбутньому.

Відсутність розрахункового документа за проведене відновлення транспортного засобу (ремонт) не є підставою для звільнення відповідача від виконання обов`язку та відшкодування реальних витрат, яких зазнав позивач відповідно до ст. 22 ЦК України.

Висновки про наявність права у потерпілої сторони на відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, без підтвердження оплати проведеного відновлювального ремонту автомобіля, сформульовані також у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15, а також у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року №61-1836св17, від 28 лютого 2018 року № 61-134св18, від 25 квітня 2018 року у справі №760/5618/16.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Тобто, розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент ДТП або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У п. 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення ст. 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

Ст. 28, 29 Закону № 1961-IV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.

При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092).

Відповідно до пункту 2.4 указаної Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Згідно із вимогами пункту 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою: Сврз = С р+ С м+ С сХ (1- Е З), де: С р- вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн; С м- вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн; С с- вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн; Е З- коефіцієнт фізичного зносу.

Таким чином, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.

Так, у відповідності до Звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №401/10-23 від 30 жовтня 2023 року, вартості матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Mitsubishi» р/н НОМЕР_1 склала 107 756,60 гри, вартість матеріального збитку без урахування ПДВ - 99 742,60 грн, вартість відновлювального ремонту без урахування фізичного зносу вузлів і деталей, на момент проведення досліджень склала 219 952,55 грн.

Як встановлено під час розгляду даної справи в суді першої та апеляційної інстанції, ПрАТ «СК «Саламандра» частково здійснила виплату страхового відшкодування в розмірі 86 489,82 грн на рахунок позивача (а.с. 17), що не заперечується сторонами.

Таким чином, судова колегія доходить висновку, що з ПрАТ «СК «Саламандра» необхідно достягнути на користь позивача несплачену різницю страхового відшкодування (вартість матеріального збитку без урахування ПДВ)в розмірі 13 252,78 грн (99 742,60 - 86 489,82 =13 252,78), оскільки виплата здійснюватиметься на рахунок фізичної особи - власника пошкодженого транспортного засобу, а не на рахунок СТО чи іншої юридичної особи, яка здійснює ремонт.В свою чергу, з ОСОБА_2 на користь позивача у порядку ст. 1194 ЦК України підлягає стягненню різниця між фактичним розміром матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП і належним розміром страхового відшкодування за полісом ОСЦПВВНТЗ, з урахуванням КТЗ, що становить 112 195,95 грн.

Щодо стягнення моральної шкоди, судова колегія зазначає, що рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржується, тому перегляду в суді апеляційної інстанції не підлягає.

Отже, за результатами апеляційного розгляду, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його неможна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERS v.UKRAINE, № 4909/04, § 58,ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2024 року скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальних збитків з ухваленням нового рішення в цій частині.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що ціна позову становить 143 462,73 грн, після апеляційного перегляду, сума, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 125 448,73,00 грн (95 % від заявленої позивачем суми).

Позивачем при поданні позовної заяви було сплачено 2 545,83 грн судового збору, при поданні апеляційної скарги - 2 001,95 грн, тому з ПрАТ «СК «Саламандра» на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 761,48 грн за розгляд справи в суді першої інстанції, 100,10 грн - за розгляд справ в суді апеляційної інстанції, а з ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1171,95 грн за розгляд справи в суді першої інстанції, 1901,85 грн - за розгляд справ в суді апеляційної інстанції.

Щодо вимоги про стягнення судових витрат на правову допомогу, апеляційний суд зазначає наступне.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

П. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Разом з тим, положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ч.1-4 ст. 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3 ст. 141 ЦПК України).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормовані ч. 4 ст. 141 ЦПК України, визначені також положеннями ч. 6, 7, 9 ст. 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 5, 6, 7 ст. 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Разом із тим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч.2 ст. 137, ч.8 ст. 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18.

Згідно з п.п. 4, 6, 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі East/WestAllianceLimited проти України заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі Заїченко проти України (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

З матеріалів справи вбачається, що у позовній заяві позивач порушив питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу та вказав, що позивач поніс витрати на правову допомогу в розмірі 12 000,00 грн.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що адвокат Конюшко Д.Б. представляв інтереси ОСОБА_1 в суді першої інстанції на підставі ордеру серії АВ №1140359 від 03 липня 2024 року.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу надано письмові докази: копія договору про надання правничої допомоги №01/03/24-ЮП/IL від 04 березня 2024 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Конюшком Д.Б.; копія акту виконаних робіт (звіт) від 01 липня 2024 року, який підписаний сторонами, та в якому вказано найменування робіт та вартість наданих послуг на суму 12000,00 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зазначено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Подібний висновок викладений і в пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18.

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення Європейського суду з прав людини «Гурепка проти України № 2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо (п. 6.52 постанови Верховного Суду від 02 лютого 2024 року у справі №910/9714/22).

Таким чином, обґрунтованими є витрати на правову допомогу в розмірі 12000,00 грн.

Оскільки, позовні вимоги даної справи задоволенні на 95 % від заявленої позивачем суми, тому, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд доходить висновку про стягнення з ПрАТ «СК «Саламандра» на користь позивача судових витрат на правову допомогу в розмірі 1080,00 грн, а з ОСОБА_2 на користь позивача судових витрат на правову допомогу в розмірі 10 080,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Конюшка Дениса Борисовича задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2024 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальних збитків.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «САЛАМАНДРА» на користь ОСОБА_1 несплачену частину страхового відшкодування у розмірі 13 252,78 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану внаслідок ДТП в розмірі 112 195,95 грн.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «САЛАМАНДРА» на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат, понесених у суді І інстанції: 761,48 грн - судового збору та 1 080,00 грн - витрат на правову допомогу, а також судові витрати у суді апеляційної інстанції - 100,10 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування на відшкодування судових витрат, понесених у суді І інстанції: 1171,95 грн - судового збору та 10 080,00 грн витрат на правову допомогу, а також витрати у суді апеляційної інстанції - 1 901,85 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 ;

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «САЛАМАНДРА»: адреса: 36019, м. Полтава, вул. Колективна, буд. 10, .

Повна постанова виготовлена 13 червня 2025 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А