КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7945/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 червня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Кордюкової Ж.І. в м. Київ 19 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, уточнивши позовні вимоги у вересні 2024 року, просив встановити факт, що він є двоюрідним племінником ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Київ, про що 08 вересня 2021 року складений актовий запис № 19415, визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , після його смерті відкрилася спадщина на належну йому квартиру АДРЕСА_1 . Він подав до приватного нотаріуса заяву про прийняття спадщини та є єдиним спадкоємцем померлого, оскільки є його двоюрідним племінником, інших спадкоємців за законом, які прийняли спадщину, немає. В зв`язку з відсутністю повного пакету документів, які підтверджують родинні відносини, постановою приватного нотаріуса від 15 вересня 2023 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Вказував, що обставини родинних відносин підтверджуються записами з домової книги, спільними сімейними фотографіями, а також можуть підтвердити свідки.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2024 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що як було встановлено під час розгляду справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Київ помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за законом, а також єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, подавши відповідну заяву у встановлений законом шестимісячний строк. Також з матеріалів спадкової справи було встановлено, що померлий ОСОБА_4 склав заповіт на користь ОСОБА_3 , якому постановою приватного нотаріуса від 21 вересня 2023 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з пропуском строку, тобто даний спадкоємець спадщину не прийняв.

Вказував, що відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив із того, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, яким, згідно висновків суду, мав бути ОСОБА_3 .

Вважав такий висновок суду хибним, посилаючись на ст. 48, 51 ЦПК України, правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18, згідно якого у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець, який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, відмови від її прийняття належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Наводив зміст ст. 1269, 1270, 1272 ЦК України, пояснював, що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, є він, ОСОБА_1 . ОСОБА_3 спадщину не прийняв, оскільки не подавав заяву про прийняття спадщини та не проживав із спадкодавцем на момент його смерті. Також на момент ухвалення спірного рішення дії нотаріуса про відмову у видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину не оскаржувалися та рішення суду про встановлення ОСОБА_3 додаткового строку для прийняття спадщини ухвалене не було і в провадженні суду не знаходилось. Відтак висновок суду про те, що Київська міська рада є неналежним відповідачем у даній справі, не ґрунтується на вимогах законодавства та суперечить правовим висновкам Верховного Суду.

Від відповідача Київської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Наводив зміст ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 328, 387, 392, 1216, 1217, 1220, 1233, 1265, 1268, 1277, 1296, 1297 ЦК України, вказував, що системний аналіз правових норм свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво про право спадщину, отримане в установленому законом порядку.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постановах від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19, від 01 травня 2024 року в справі № 491/838/21, вважав, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2024 року є таким, що відповідає нормам чинного законодавства.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_8 , батьками записані ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а. с. 121 т. 1).

26 березня 1951 року ОСОБА_11 та ОСОБА_12 зареєстрували шлюб, актовий запис №12, прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_11 (а. с. 105 т. 1).

19 березня 1952 року ОСОБА_14 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб, актовий запис №38, прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_8 (а. с. 107 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_4 , батьками записані ОСОБА_8 та ОСОБА_14 (а. с. 108, 126 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_17 , батьками записані ОСОБА_12 та ОСОБА_11 (а. с. 36, 103 т. 1).

07 грудня 1972 року шлюб між ОСОБА_12 та ОСОБА_11 був розірваний (а. с. 156 т. 1).

18 травня 1974 року ОСОБА_4 та ОСОБА_19 зареєстрували шлюб, актовий запис № 40, прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_19 (а. с. 82 - 83 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_1 , батьками записані ОСОБА_17 та ОСОБА_20 (а. с. 35, 97 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_17 (а. с. 133 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ОСОБА_14 (а. с. 158 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_8 померла ОСОБА_8 (а. с. 132 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_9 померла ОСОБА_19 (а. с. 84 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_10 померла ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_11 (а. с. 37, 130 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (а. с. 38 т. 1).

09 вересня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузьмишиної А.Л. з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , приватним нотаріусом заведено спадкову справу № 2/2021 до майна померлого ОСОБА_4 (а. с. 68 т. 1).

З матеріалів спадкової справи №2/2021 встановлено, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , склав заповіт, згідно з яким заповів ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 95 т. 1).

Згідно Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 7-82, виданий 04 лютого 2019 року, видавник Дванадцяти Київська державна нотаріальна контора (а. с. 161 т. 1).

ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте 21 вересня 2023 року нотаріус відмовив йому у вчиненні зазначеної нотаріальної дії через пропуск останнім строку для подання заяви про прийняття спадщини (а. с. 136, 153, 154 т. 1).

17 липня 2023 КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» на запит приватного нотаріуса Кузьмишиної А.Л. надало інформаційну довідку, у якій зазначило, що згідно з даними реєстрових книг Бюро, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4 та ОСОБА_19 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Голосіївської районної державної адміністрації 16 квітня 2007 року (а. с. 102 т. 1).

28 липня 2023 року Державний архів Київської області на запит приватного нотаріуса Кузьмишиної А.Л. надав відповідь, у якій зазначено, що актовий запис про народження ОСОБА_11 не виявлено (а. с. 116 т. 1).

Відповідно до запису з домової книги будинку АДРЕСА_2 , в будинку були зареєстровані ОСОБА_12 , 1925 року народження, ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_13 (а. с. 23 - 30 т. 1).

15 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузьмишиної А.Л. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 та земельної ділянки, кадастровий номер :07:033:0722, площею 2,2901 га., які увійшли до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 .

15 вересня 2023 року постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузьмишиної А.Л. ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки спадкоємець не надав відповідні документи, які підтверджують його родинні відносини з померлим ОСОБА_4 .

В постанові приватного нотаріуса зазначено, що з поданого свідоцтва про народження ОСОБА_4 встановлено, що його матір`ю була ОСОБА_8 , відомості підтверджені даними, що містяться в Державному реєстрі актів цивільного стану (ДРАЦС). З додаткових відомостей, що містяться в актовому записі про народження, вказано, що матір на момент видачі свідоцтва про народження дитини проживала за адресою АДРЕСА_3 та її вік був 28 років. Відповідно до копії запису акту про народження, наданої Державним архівом Київської області, встановлено, що батьками ОСОБА_8 ( ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_14 , місце народження м. Березань, були ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ( ОСОБА_10 ). Відповідно до відомостей, що містяться в ДРАЦС, встановлено, що батьком ОСОБА_1 був ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_12 . Відповідно до відомостей, що містяться в ДРАЦС, встановлено, що матір`ю ОСОБА_17 була ОСОБА_11 . З додаткових відомостей, що містяться в актовому записі про народження, вказано, що матір на момент видачі свідоцтва про народження дитини проживала за адресою АДРЕСА_4 , та її вік був 25 років, інші додаткові ідентифікатори відсутні. Відповідно до відомостей, що містяться в ДРАЦС, встановлено дошлюбне прізвище ОСОБА_11 - ОСОБА_11 . З додаткових відомостей, що містяться в актовому записі про шлюб, датованому 07 грудня 1972 року, дата народження нареченої 1929 рік, місце народження Київська область, Березанський район, с. Березань, місце проживання Вінницька область, Жмеринський район, с. Жуківці. Згідно відповіді, наданої Державним архівом Київської області, на запит щодо надання копії запису акту про народження ОСОБА_11 / ОСОБА_11 , 1929 року народження, встановити відомості про батьків немає можливості в зв`язку з тим, що в частково збережених книгах реєстрації актів про народження громадян в с. Березань Баришівського (раніше Березанського) району Київської області за 1928 - 1930 роки будь-які записи про народження вищевказаної особи не виявлені. В зв`язку з чим немає можливості встановлення родинних відносин між ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_11 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_14 (а. с. 8 - 10 т. 1).

На а. с. 15 - 22 т. 1 наявні фотознімки, частково підписані позивачем, щодо складу зображених на них осіб.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

При розгляді справи судом першої інстанції були допитані свідки за клопотанням позивача.

Свідок ОСОБА_30 суду пояснив, що позивач ОСОБА_1 є його рідним братом. ОСОБА_4 він є племінником. Баба ОСОБА_11 - це рідна сестра ОСОБА_8 , яка є матір`ю ОСОБА_4 . У ОСОБА_4 був брат ОСОБА_32 , який помер приблизно 25 років тому. Також у ОСОБА_4 була дружина ОСОБА_33 , яка померла 3 роки тому. Дітей у ОСОБА_4 не було.

Допитана як свідок мати позивача ОСОБА_20 суду пояснила, що ОСОБА_4 - це двоюрідний брат ОСОБА_17 , дружиною якого вона була. Матір`ю ОСОБА_4 була ОСОБА_8 , а матір`ю ОСОБА_17 , яка є її свекрухою, була ОСОБА_11 . У ОСОБА_17 були діти син ОСОБА_34 , 1975 року народження, та син ОСОБА_35 , 1971 року народження. ОСОБА_8 та ОСОБА_11 були рідними сестрами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності, суд першої інстанції виходив із неналежного суб`єктного складу відповідачів, посилаючись на те, що ОСОБА_3 є спадкоємцем за заповітом, він не усунений від права на спадкування, не відмовився від прийняття спадщини, заповіт не визнаний судом недійсним, а тому він як спадкоємець за заповітом має бути належним відповідачем замість Київської міської ради.

Апеляційний суд не може погодитись із вказаними висновками, виходячи з наступного.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 травня 2024 року у справі № 491/838/21.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частина друга статті 1223 ЦК України).

У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою (частина перша статті 1277 ЦК України).

У справі за позовом спадкоємця, який прийняв спадщину, про встановлення факту родинних відносин із спадкодавцем, належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (постанова Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 554/356/21 (провадження № 61-5463св22).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції вважав ОСОБА_3 належним відповідачем, посилаючись на те, що дана особа є спадкоємцем за заповітом, він не усунений від права на спадкування, не відмовився від прийняття спадщини, заповіт не визнаний судом недійсним.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові з підстав неналежного суб`єктного складу відповідачів, суд першої інстанції не звернув увагу, що постановою приватного нотаріуса від 21 вересня 2023 року ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з пропуском строку, тобто даний спадкоємець вважається таким, що спадщину не прийняв, і на момент ухвалення спірного рішення відомості щодо оскарження постанови нотаріуса про відмову у видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину, або постановлення рішення суду про встановлення ОСОБА_3 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, в матеріалах справи були відсутні.

За таких обставин, ОСОБА_3 , як спадкоємець, який не прийняв спадщину, не міг бути належним відповідачем.

З огляду на встановлені обставини справи, зміст та характер відносин сторін, вбачається, що належним відповідачем у справі за позовом ОСОБА_1 є саме Київська міська рада як орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, яка позивачем правильно залучена до участі в справі як відповідач.

Разом із тим, перевіряючи обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд виходить із такого.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

За наявності спору про право суд у порядку позовного провадження може розглядати справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в тому числі й факту родинних відносин, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення або особа не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факти, що мають юридичне значення.

Зокрема, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що встановлення факту родинних відносин необхідне йому для реалізації спадкових прав, з огляду на неможливість їх оформити внаслідок відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину. Підставою для відмови позивачу у отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріусом зазначена відсутність доказів родинних відносин спадкодавця із спадкоємцем.

Відповідно до ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Положеннями частини першої статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 17 липня 2024 року у справі № 705/928/23 (провадження № 61-5615св24) Верховний Суд зазначив, що у справах про встановлення фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів, суд може брати до уваги всі передбачені законом засоби доказування, серед яких показання свідків, що пояснюється відсутністю письмових доказів, які б посвідчували такі факти.

У постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 638/15738/17, (провадження № 61-15921св19), викладено висновок, що до заяви про встановлення факту родинних відносин, в якій зазначається мета, з якою заявник просить встановити цей факт, можуть додаватися не тільки такі письмові докази, як свідоцтва про народження, шлюб, смерть, актові записи про народження та смерть. Доказами, які підтверджують наявність цього юридичного факту також можуть бути: акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб. Крім того, судами підлягають врахуванню довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану. Також мають враховуватися показання свідків, яким достовірно відомо про стосунки померлого із заявником. Цей перелік не є вичерпним.

За умови, що необхідні для підтвердження відповідних відомостей свідоцтва про народження, актові записи про народження втрачені, належним і допустимим доказом у справі про встановлення факту родинних відносин можуть бути саме показання свідка.

Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (провадження № 61-30047св18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Разом із тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які би в їх сукупності підтверджували факт кровної спорідненості, а саме, що ОСОБА_1 дійсно є двоюрідним племінником ОСОБА_4 .

Такими доказами не можуть вважатися копії фотознімків, наявні в матеріалах справи, оскільки, навіть не приймаючи до уваги низьку якість цих копій, що унеможливлює повноцінне візуальне сприйняття змісту цих зображень, на підставі самих лише фотознімків неможливо ідентифікувати зображених на них осіб саме як родичів ОСОБА_1 та ймовірні родинні зв`язки між ними.

Не може вважатися належним, достовірним та достатнім доказом походження ОСОБА_11 / ОСОБА_11 від ОСОБА_10 /Єфросинії Гуриковни, копія будинкової книги, у якій зафіксовано, що в будинку АДРЕСА_2 , в будинку були зареєстровані ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , та ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_13 (а. с. 23 - 30 т. 1), з урахуванням розбіжностей у написанні прізвищ, імен та по батькові, зазначених у домовій книзі та у актових записах, наявних в матеріалах справи, та за відсутності інших належних та допустимих доказів.

Показання свідків ОСОБА_39 та ОСОБА_20 , які підтвердили, що позивач ОСОБА_1 є племінником ОСОБА_4 , оцінюються апеляційним судом критично, з огляду на те, що показання свідків є особливим видом доказів, пов`язаних із ризиком суб`єктивного відношення до сторін, при цьому свідок ОСОБА_40 є братом позивача, а ОСОБА_20 - його матір`ю, а тому можуть бути зацікавленими в задоволенні позову.

Клопотання про допит будь-яких інших неупереджених та безсторонніх свідків ОСОБА_1 заявлено не було.

Таким чином, доказовою базою, наявною в матеріалах справи, позивачем не підтверджено власне походження від Животок Приски/Єфросинії Гуриковни, яка мала бути спільним пращуром ОСОБА_1 та спадкодавця ОСОБА_4 .

Саме по собі пояснення позивача та показання свідків, які є його близькими родичами, а саме матір`ю та братом, про наявність факту родинних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , та усне відтворення ними в судовому засіданні ланцюгу міжродинних зв`язків, без підтвердження вказаного факту належними та допустимими доказами, не можуть свідчити про доведеність даних обставин.

Положеннями ч. 6 ст. 81 чинного ЦПК України прямо передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про встановлення факту родинних відносин з ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже позов є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Оскільки позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно є похідними від задоволення вимог про встановлення родинних відносин, вони також не підлягають задоволенню.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильних в цілому висновків про відмову в позові, однак виходив із помилкових мотивів та за невідповідності висновків, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, вказуючи на неналежний суб`єктний склад відповідачів.

Разом із тим у задоволенні позову належало відмовити через необґрунтованість позову.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в позові ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення та викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та не підлягає скасуванню з підстав, зазначених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 червня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.