КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 2-5320/11

номер провадження: 22-ц/824/9319/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 листопада 2011 року у складі судді Зінченко С.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 31 серпня 2011 року (а.с.24), просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу відповідно до договору позики від 29 січня 2010 року у сумі 1 200 000 грн 00 коп.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 29 січня 2010 року ОСОБА_2 позичив відповідачу ОСОБА_1 1 200 000 грн 00 коп., які відповідач зобов`язався повернути в термін до 29 січня 2011 року, про що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики від 29 січня 2010 року. На підтвердження укладання договору позики сторони склали розписку про передачу грошових коштів від 29 січня 2010 року.

Позивач зазначав, що після спливу встановленого терміну відповідач грошові кошти не повернув, від виконання свого зобов`язання ухиляється.

З наведених підстав позивач ОСОБА_2 просив його позов задовольнити.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 03 листопада 2011 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 1 200 000 грн 00 коп., 1 700 грн 00 коп. судового збору, 120 грн 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього 1 201 820 грн 00 коп.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11 березня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 03 листопада 2011 року про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_3 48 000 грн 00 коп. боргу, а в іншій частині рішення про стягнення 1 152 000 грн 00 коп. боргу, 1 700 грн 00 коп. судового збору та 120 грн 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього - 1 153 820 грн 00 коп., залишити без змін, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем 15 вересня 2011 року повернуто позивачу 48 000 грн 00 коп., про що позивачем в цей день надано відповідну розписку. Проте позивач не повідомив суд першої інстанції про часткове погашення боргу відповідачем, що призвело до винесення 03 листопада 2011 року заочного рішення про стягнення боргу без урахування часткового погашення боргу. Таким чином оскаржуваним рішенням суду з нього на користь ОСОБА_3 стягнута сума частково сплаченого боргу у розмірі 48 000 грн 00 коп.

Зазначає, що в ході розгляду заяви про перегляд заочного рішення судом першої інстанції зазначено, що часткове погашення заборгованості після відкриття провадження у справі не є підставою для скасування заочного рішення, яким було задоволено позовні вимоги, заявлені станом на 18 липня 2011 року. Тому факт часткового погашення заборгованості після відкриття провадження у справі підлягає врахуванню під час виконання рішення.

Позивач ОСОБА_3 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає не в повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч.1 ст.627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст.1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 січня 2010 року на підставі договору безпроцентної зворотної позики ОСОБА_2 (позичальник) позичив ОСОБА_1 (кредитор) грошові кошти у сумі 1 200 000 грн 00 коп., які ОСОБА_1 зобов`язувався повернути в термін до 29 січня 2011 року, без нарахування відсотків (а.с.6-7).

На підтвердження факту виконання цього договору безпроцентної зворотної позики від 29 січня 2010 року та факту передачі коштів боржником була складена та підписана відповідна розписка (а.с.8).

Установлено, що після спливу встановленого договором безпроцентної зворотної позики кінцевого терміну повернення грошових коштів (29 січня 2011 року) відповідач ОСОБА_1 грошові кошти не повернув та від належного виконання свого зобов`язання ухилявся.

Отже, установивши, що відповідач не виконав умови договору безпроцентної позики щодо повернення суми позики, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача неповернутої суми позики.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром боргу за договором позики, який підлягає стягненню із боржника на користь позичальника, з таких підстав.

Із доданої до заяви про перегляд заочного рішення копії підписаної позичальником ОСОБА_2 розписки вбачається, що боржник ОСОБА_1 15 вересня 2011 року повернув ОСОБА_2 48 000 грн 00 коп. в рахунок погашення боргу згідно договору безпроцентної зворотної позики від 29 січня 2010 року (а.с.67).

Під час апеляційного розгляду справи представник ОСОБА_2 - адвокат Кантемір В.І., який уповноважений діяти від імені та в інтересах ОСОБА_2 відповідно до ордеру на надання правничої допомоги від 27 січня 2025 року серії АА №1534344, виданого на підставі договору про надання правничої допомоги від 29 липня 2024 року, визнав, що дійсно 15 вересня 2011 року боржник ОСОБА_1 повернув ОСОБА_2 48 000 грн 00 коп. в рахунок погашення боргу згідно договору безпроцентної зворотної позики від 29 січня 2010 року.

Однак про цю обставину позивач ОСОБА_2 не повідомив суд першої інстанції до ухвалення оскаржуваного заочного рішення суду від 03 листопада 2011 року, що призвело до стягнення боргу без урахування часткового погашення боргу.

Відповідно до ч.1 ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Згідно з ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Таким чином, та обставина, що 15 вересня 2011 року боржник ОСОБА_1 повернув ОСОБА_2 48 000 грн 00 коп. в рахунок часткового погашення боргу згідно з договором безпроцентної зворотної позики від 29 січня 2010 року, вважається установленою та не підлягає доказуванню відповідно до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість за договором безпроцентної зворотної позики від 29 січня 2010 року у розмірі 1 152 000 грн 00 коп. (1 200 000 грн 00 коп. - 48 000 грн 00 коп.), а тому позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики підлягає задоволенню частково.

Однак суд першої інстанції у порушення вимог ст.263 ЦПК України наведених вище обставин не з`ясував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором безпроцентної зворотної позики від 29 січня 2010 року у розмірі 1 200 000 грн 00 коп.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції в оскаржуваному заочному рішенні стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором безпроцентної зворотної позики від 29 січня 2010 року у розмірі 1 200 000 грн 00 коп., а також судові витрати (700 грн 00 коп. - судовий збір та 120 грн 00 коп. - витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи), і визначив загальну суму до стягнення у розмірі 1 201 820 грн 00 коп., то колегія суддів вважає, що це заочне рішення суду першої інстанції в цілому не може бути залишене в силі та відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором безпроцентної зворотної позики від 29 січня 2010 року у розмірі 1 152 000 грн 00 коп. Також з урахуванням положень ст.141 ЦПК України підлягають розподілу понесені сторонами судові витрати.

Згідно з ч.ч.1-3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання та розгляд цього позову ОСОБА_2 поніс передбачені чинним на той час законодавством судові витрати у загальному розмірі 1 820 грн 00 коп. (1 700 грн 00 коп. - судовий збір та 120 грн 00 коп. - витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи) (а.с.2, 3, 23).

Водночас за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1 816 грн 80 коп. (а.с.90).

Враховуючи, що відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні і у такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат, колегія суддів приходить до висновку про застосування взаємозаліку належних до стягнення на користь кожної сторони судових витрат, та за наслідками такого взаємозаліку слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 03 грн 20 коп. (1 820,00 - 1 816,80).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 листопада 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором безпроцентної зворотної позики від 29 січня 2010 року у розмірі 1 152 000 (один мільйон сто п`ятдесят дві тисячі) грн 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 03 грн 20 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 червня 2025 року.

Головуючий

Судді: