КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 357/4584/24
провадження № 22-ц/824/1357/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан», про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2024 року в складі судді Бебешко М. М.,

встановив:

25.03.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі - ТОВ «Діджи Фінанс») звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на ті підстави, що 19.04.2021 в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ "Мілоан" URL:https://miloan.ua/ ОСОБА_1 подав заявку на отримання кредиту №4455761. Дана заява знаходиться у власному кабінету відповідача на офіційному веб-сайті ТОВ "Мілоан" URL:https://miloan.ua/.

ТОВ "Мілоан" було направлено відповідачу електронним повідомленням ( SMS) одноразовий ідентифікатор, при введенні якого відповідач підтверджує прийняття умов кредитного договору № 4797370 від 19.04.2021, який також знаходиться у власному кабінету відповідача на офіційному веб-сайті ТОВ "Мілоан" URL:https://miloan.ua/.

Таким чином, відповідач уклав договір про споживчий кредит №4455761 від 19.04.2021 з ТОВ "Мілоан" та на підставі платіжного доручення відповідачу були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 7 000 грн.

Відповідач не виконав кредитні зобов`язання, внаслідок чого, 13 вересня 2021 року згідно умов договору відступлення прав вимоги № 07Т, ТОВ "Мілоан" було відступлено право вимоги за кредитним договором № 4455761 від 19 квітня 2021 року на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс ", а відповідно ТОВ "Діджи Фінанс" набуто права вимоги до відповідача.

Так, згідно договору відступлення права вимоги сума боргу перед новим кредитором - ТОВ "Діджи Фінанс" становить 28 326,87 грн, із яких:

- заборгованість за тілом кредиту становить 6 318 грн;

- заборгованість за відсотками становить 21 308,87 грн;

- заборгованість за комісійними винагородами становить 700 грн;

- заборгованість за пенею становить 0 грн.

Позивачем, який набув права грошової вимоги, на адресу відповідача, зазначену в кредитному договорі № 4455761 від 19 квітня 2021 року, направлено повідомлення про відступлення права вимоги від ТОВ "Мілоан " до ТОВ "Діджи Фінанс" та зазначено інформацію про порядок погашення заборгованості по кредитному договору № 4455761 від 19 квітня 2021 року.

Не зважаючи на це, позичальник не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит в строки, передбачені кредитним договором № 4455761 від 19 квітня 2021 року.

У зв`язку із викладеним, позивач просив суд стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ "Діджи Фінанс " заборгованість за кредитним договором № 4455761 від 19 квітня 2021 року у розмірі 28 7326,87 грн та відшкодувати судові витрати по справі.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за договором про споживчий кредит №4455761 від 19 квітня 2021 року в сумі 10 325,00 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 187,00 грн.

01.06.2024 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2024 року скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачем не доведено факту укладання між ним та ТОВ «Мілоан» кредитного договору №4488761 від 19.04.2021, отримання ним кредитних коштів та відступлення права грошової вимоги до нього за вказаним кредитним договором від первісного кредитора ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Діджи Фінанс».

На підтвердження укладення договору позивачем надано копію кредитного договору від 19.04.2021 №4455761, який не містить інформації про його підписання позичальником з використанням одноразового ідентифікатора.

В матеріалах справи відсутні докази, з яких можна б було установити, що позичальник пройшов ідентифікацію у інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Мілоан» при вході в особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України "Про електронну комерцію", через номер телефону, який ним зазначено.

Зазначає, що не здійснював будь-яких дій щодо заповнення формуляру або іншої форми про прийняття пропозиції в електронній формі, отримання одноразового ідентифікатора, а також вчинення інших дій, які можна розцінювати як прийняття пропозиції укласти електронний договір.

На підтвердження надання кредиту позичальником, позивачем надано копію платіжного доручення №44211580 від 19.04.2021 на суму 7 000 грн, в якому зазначено отримувачем ОСОБА_1 .

Копія вказаного платіжного доручення не містить відмітки про час його прийняття та виконання банком, не містить повного номера картки, з чого можна було б встановити факт перерахування коштів на картковий рахунок саме відповідача.

Звертає увагу, що у договорі від 19.04.2021 №4455761 відсутнє посилання на номер банківського рахунку або номер картки, на яку необхідно перерахувати кредит.

Також зазначає, що з тексту договору відступлення прав вимоги №07Т не вбачається, що ТОВ "Діджи Фінанс" набуло право вимоги саме до ОСОБА_1 .

Копії додатків до договору факторингу №07Е від 13.09.2021 , а саме форма Реєстру прав вимоги, Акт повернення права вимоги, Акт погодження мінімальної ціни, Звіт про отримані платежі, форма повідомлення боржника за кредитним договором такої інформації також не містять, так як є бланками.

До позову додано Витяг з Додатку до договору факторингу №07Т від 13.09.2021 року, який сформований лише 20.02.2024, відповідно до якого загальна сума заборгованості ОСОБА_1 складає 28 326,87 грн. Однак є незрозумілим, до якого саме з додатків до договору факторингу №07Т від 13.09.2021 він сформований, так як за своєю формою не відповідає жодному з додатків ( бланків) до вказаного договору.

В матеріалах справи відсутній Реєстр прав вимоги (додаток №1 до договору факторингу №07Т від 13.09.2021), а тому факт переходу права вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором є недоведеним.

Суд першої інстанції безпідставно задовольнив у повному обсязі до стягнення суму основного боргу на користь позивача в сумі 7 000 грн, хоча згідно позовних вимог до стягнення було заявлено 6 318 грн. Відповідно судом невірно нараховані заборгованість за відсотками та за комісією.

Встановивши в кредитному договорі сплату комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. При цьому позивач нарахував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг Товариства за рахунок відповідача, що є незаконним.

Суд першої інстанції безпідставно задовольнив у повному обсязі стягнення судових витрат у розмірі 2 187 грн в частині витрат на професійну правничу допомогу, що складає 36,45% від задоволених позовних вимог, не взявши до уваги, що представництво ТОВ «Діджи Фінанс» здійснювалось Гайовою А. С., яка діяла на підставі наказу директора товариства №07/12-2023 від 07.12.2023 та довіреності від 07.12.2023.

10.07.2025 ТОВ «Діджи Фінанс» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2024 року залишити без змін.

Посилається на те, що файл із зашифрованим підписом було завантажено разом із позовом через підсистему Електронний суд, проте, ані при відкритті/завантаженні в Електронному кабінеті у форматі для перегляду, ані при друкуванні файлу останній не відображається з питань збереження конфіденційності інформації. Відкривши вказаний файл через програмне забезпечення, призначене для читання PDF файлів, суд має змогу переконатись у наявності підпису та побачити одноразовий ідентифікатор.

На підтвердження підписання кредитного договору ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором L18119 позивачем в апеляційній скарзі наведено малюнок №1 "скріншот кредитного договору із зафіксованими електронними підписами сторін".

Доводи відповідача про те, що у кредитному договорі відсутній електронний цифровий підпис відповідача спростовуються описаною та підтвердженою документально хронологією вчинення дій щодо укладення кредитного договору у формі електронного правочину №4455761 від 19.04.2021, інформацією з інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ "Мілоан" про надсилання відповідачем SMS на помер відповідача та інформацією з електронного файлу (LogFile застосування коду) щодо підтвердження підписання позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором електронного повідомлення про прийняття пропозиції укласти кредитний договір у формі електронного правочину.

ТОВ «Мілоан» на підставі платіжного доручення № 44211580 від 19.04.2021 р. (долучено до позовної заяви) відповідачу були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок № НОМЕР_1 в сумі 7 000 грн.

Звертає увагу, що позивачу невідомий номер картки, оскільки повний номер картки вводиться позичальником та автоматично зашифровується і зберігається у самій платіжній системі LіgPay, через яку здійснюються платежі.

Відповідачем не спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості, не надано контррозрахунку, заперечення відповідача проти укладення кредитного договору та проти отримання кредитних коштів є такими, що не відповідають дійсності.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України в редакції, що діяла на час відкриття апеляційного провадження, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності тієї обставини, що між відповідачем та ТОВ "Мілоан" було укладено договір про споживчий кредит №4455761 від 19.04.2021 в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора та наданням персональних даних відповідача. Використання електронного підпису відповідача неможливе без проходження попередньої реєстрації на отримання одноразового ідентифікатора та без здійснення входу ним на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету. Доказів того, що персональні дані відповідача ( копія паспорту громадянина України, РНОКПП, номер телефону, адреса місця проживання, які відповідають даним відповідача, зазначеним ним у відзиві на позовну заяву, були використані неправомірно для укладення кредитного договору від його імені останнім надано не було. Враховуючи у мови надання кредитних коштів, саме боржник має доступ до своїх рахунків, він мав можливість представити суду виписку з своїх рахунків на підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору, однак доказів на спростування заявлених позовних вимог в частині укладення договору та отримання кредитних коштів не надав. За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовано факт укладення кредитного договору та факту перерахування на його банківський рахунок грошових коштів 19.04.2021 ТОВ «Мілоан» на суму 7 000 грн. Згідно додатку до договору від 13.09.2021, укладеного між ТОВ "Мілоан" та ТОВ "Діджи Фінанс", було зазначено П.І.П. відповідача як боржника за договором №4455761 від 19.04.2021, що є належним доказом на підтвердження відступлення права вимоги за кредитним договором позивачу. Суд не взяв до уваги твердження відповідача про незаконність нарахування комісії, так як її розмір зазначено в договорі про споживчий кредит та додатках до нього. Законом України «Про споживче кредитування » безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що 19 квітня 2021 року відповідач оформив анкету-заяву на кредит №4455761, в якій вказані персональні дані його як позичальника, визначена сума кредиту 7 000,00 грн, строк кредитування 30 днів з 19 квітня 2019 року по 19 травня 2019 року, комісія за надання кредиту 700,00 грн, нараховується одноразово за ставкою 10 % від суми кредиту за договором; проценти за користування кредитом: 2 625 грн, нараховуються за ставкою 1,25 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Вказана заява містить зазначення процесу оформлення та розгляду заяви 4455761, в тому числі дату заповнення заяви, автоматичної перевірки, перевірки у БКІ, підписання договору тощо.

19 квітня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 4455761 (індивідуальна частина).

Відповідно до умов договору кредитодавець зобов`язався надати позичальнику фінансовий кредит у сумі 7 000,00 грн, строком на 30 днів, з 19.04.2021 по 19.05. 2021 року, зі сплатою комісії за надання кредиту: 700,00 грн, яка нараховується за ставкою 10,00 відсотків від суми кредиту одноразово, процентів за користування кредитом: 2 625 грн, які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, стандартною (базовою) процентною ставкою за користування кредитом 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Тип процентної ставки за цим договором: фіксована (п. 1.7 договору).

Підпунктом 2.1. п. 2 договору передбачено, що кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.

Підпунктом 6.1. п. 6 визначено, що цей кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.

У розділі Реквізити та підписи сторін в графі клієнт вказано позичальником ОСОБА_1 , його ідентифікаційний код, паспорт, адресу місця реєстрації та номер мобільного телефону.

В Додатку №1 до договору сторонами визначений графік платежів, згідно з яким позичальник мав повернути суму кредиту з нарахованими комісією та процентами у загальному розмірі 10 325,00 грн.

В Додатку №2 до договору міститься паспорт споживчого кредиту № 4455761, яким передбачено строк продовження кредитування на 3 дні зі сплатою комісії 3,00 % від суми поточного залишку кредиту, на 7 днів зі сплатою комісії 5,00 % від суми поточного залишку кредиту, на 15 днів зі сплатою комісії 10,00 % від суми поточного залишку кредиту.

Згідно з платіжним доручення № 44211580 від 19 квітня 2021 року платник ТОВ "Мілоан" здійснив переказ грошових коштів в розмірі 7 000,00 гривень на користь відповідача.

13.10.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу №07Т, відповідно до умов пункту 2.1. якого, ТОВ «Мілоан» зобов`язується відступити ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги, зазначені у відповідному Реєстрі прав вимоги, а ТОВ «Діджи Фінанс» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором.

Відповідно до витягу з додатку до договору факторингу № 07Т від 13 вересня 2021 року ТОВ "Мілоан" відступило ТОВ "Діджи Фінанс " право вимоги до боржника ОСОБА_1 на загальну суму 28 326,87 грн, з яких:6 318,00 грн -сума заборгованості за тілом, 21 308,87 грн - сума заборгованості за відсотками, 700,00 грн - сума заборгованості за комісією.

Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 ЦК України).

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до положень ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ст. 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст.3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції за визначеним порядком частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) за порядком, визначеним частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 цього Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У постанові від 16.12.2020 у справі № 561/77/19, скасовуючи судові рішення про відмову у позові і ухвалюючи нове про стягнення боргу за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що матеріали справи містять докази того, що кредитний договір, укладений між ТОВ «Мілоан» та відповідачем був підписаний відповідачем електронним цифровим підписом.

Відповідно до п. 6.3 договору сторони погодили, що приймаючи пропозицію товариства щодо укладення договору, позичальник погодився з усіма додатками та невід`ємними частинами (Правилами та Графіком розрахунків) Договору в цілому та підтвердив, що ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє, і зобов`язується неухильно дотримуватись умов кредитного договору та Правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством, що розміщені на веб-сайті Товариства та є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно правової позиції Верховного Суду викладеної в постанові від 07 жовтня 2020 у справі № 127/33824/19: «Встановивши, що без отримання листа на адресу електронної пошти і смс-повідомлення, без здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача, цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі».

Отже, без здійснення входу на веб-сайт товариства, реєстрації та створення особистого кабінету, входу за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, отримання на фінансовий номер otp-пароля, надісланого товариством на такий телефону, власноручне введення відповідачем одноразового паролю-ідентифікатора для електронного підпису, кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Заперечуючи проти укладення договору у спосіб, визначений п.п.6.1 та 6.3, відповідачем не надано жодних доказів, що йому не належить номер мобільного телефону та ІР адреса, з якої подано заяву.

Підписавши вказаний договір, відповідач добровільно погодився на визначені у ньому умови кредитування, взяв на себе відповідні зобов`язання.

Відсутність в кредитному договору одноразового ідентифікатора, за допомогою якого його було підписано, не свідчить про його неукладеність.

А відтак, доводи апеляційної скарги на те, що позивачем не доведено виникнення між ним та відповідачем зобов`язальних правовідносин на відповідних договірних умовах, які б були прийняті відповідачем, спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як встановлено судом, згідно з платіжним дорученням №44211580 від 19 квітня 2021 року платник ТОВ «Мілоан» здійснив переказ грошових коштів у розмірі 7 000 грн для отримувача ОСОБА_1 , банк отримувача: MASTERCARD кредитний рах. № НОМЕР_2 , призначення платежу: згідно з договору 4455761 (а. с. 52).

Відповідно до частини 1 статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Разом з тим, заперечуючи отримання кредитних коштів у сумі 7 000 грн, відповідач не надав жодних доказів про те, що кредитний рахунок (платіжна карта) № № НОМЕР_2 йому не належить.

Крім того, у вищевказаному платіжному дорученні, яким ТОВ «Мілоан» перераховано отримувачу ОСОБА_1 7 000 грн, також вказано ідентифікаційний код останнього. Однак, доказів на спростування відповідності анкетних даних відповідача в зазначених анкеті заяві та договорі - матеріали справи не містять.

З огляду на надання відповідачу грошових коштів, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що договір про надання споживчого кредиту не укладений відповідачем, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його часткового виконання сторонами (постанова Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі справа №926/2308/19).

З огляду на норми частини 1 статті 1054 ЦК України, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах позичальник має довести відсутність заборгованості у зв`язку з належним виконанням зобов`язання щодо повернення грошових коштів.

Як убачається з матеріалів справи, відповідачем не надано доказів сплати заборгованості за кредитним договором у розмірі більшому ніж це зазначено позивачем у розрахунках заборгованості.

Розрахунку заборгованості, що спростовує розмір заборгованості, визначений позивачем, відповідачем також не наданий.

Разом з тим, колегія суддів не може повністю погодитись з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позову щодо стягнення тіла кредиту в сумі 7 000 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, сума неповернутого тіла кредиту становить 6 318 грн. Саме вказану суму заборгованості просив стягнути позивач.

Відтак висновки суду першої інстанції у цій частині є необґрунтованими та такими, що не узгоджуються із матеріалами справи.

Як вбачається з відомостей про щоденні нарахування та погашення по кредиту, тіло кредиту в межах строку кредитування відповідачем повернуто не було, а тому підстави для зменшення процентів, які були нараховані згідно п. 1.5.2 договору за ставкою 1,25 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом відсутні.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення процентів поза межами строку користування кредиту позивачем оскаржено не було, а відповідач, який оскаржує судове рішення не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в першій інстанції, апеляційний суд не вбачає підстав для зміни рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію, пов`язану з наданням кредиту.

З огляду на те, що відповідачем не надано доказів сплати комісії в сумі 700 грн, яка нараховується одноразово за надання кредиту, підстави для відмови в задоволенні позову в цій частині у суду першої інстанції були відсутні.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження переходу права вимоги до відповідача за кредитним договором № 4455761 від 19.04.2021 року від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Діджи Фінанс».

Згідно зі ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину.

Судом встановлено, що 13.09.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу №07Т, відповідно до умов пункту 2.1. якого, ТОВ «Мілоан» зобов`язується відступити ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги, зазначені у відповідному Реєстрі прав вимоги, а ТОВ «МІЛОАН» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором.

Відповідно до витягу з додатку до договору факторингу № 07Т від 13 вересня 2021 року ТОВ "Мілоан" відступило ТОВ "Діджи Фінанс" право вимоги до боржника ОСОБА_1 на загальну суму 28 326,87 грн, з яких: 6 318,00 грн - сума заборгованості за тілом, 21 308,87 грн - сума заборгованості за відсотками, 700,00 грн - сума заборгованості за комісією.

Вказані докази підтверджують факт переходу права вимоги за кредитним договором від ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс», а отже доводи апеляційної скарги в цій частині підлягають відхиленню.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції зміні в частині зменшення суми стягнення заборгованості за тілом кредиту до 6 318 грн, а загального розміру заборгованості до 9 643 грн.

Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Саме такою є правова позиція Верховного Суду, висловлена Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

Зазначена правова позиціє є незмінною, вона безпосередньо передбачена положеннями пункту 1 частини другої статті 137, частини восьмої статті 141 ЦПК України.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Позивач при зверненні до суду з даним позовом просив відшкодувати понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 000 грн.

На підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу було подано до суду наступні докази: копію договору про надання правової допомоги № 42649746 від 11 грудня 2023 року; копію додаткової угоди № 15 від 09 лютого 2024 року, копію детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатським бюро "Анастасії Міньковської", необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ "Діджи Фінанс" щодо стягнення кредитної заборгованості від 20 лютого 2024 року; копію акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг).

Відповідно до акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 20 лютого 2024 року, складеного Адвокатським бюро "Анастасії Міньковської" та ТОВ "Діджи Фінанс", сторони підтверджують, що адвокатське бюро надало, а клієнт прийняв правничу допомогу загальною вартістю 6 000 грн, зокрема: правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ "Діджи Фінанс" - 2 250 грн; складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи позивач - 3 000 грн; формування додатків до позовної заяви (письмові докази) - 750 грн. Оплата професійної правничої допомоги Адвокатським бюро здійснюється клієнтом у повному обсязі при підписанні відповідного акту (п.4) (а.с.14).

Подання та підписання даного позову Гайовою А. С. як членом виконавчого органу з питань представництва інтересів ТОВ "Діджи Фінанс" не є обставиною, що виключає можливість відшкодування понесених товариством витрат на правничу допомогу адвоката, з яким позивач уклав договір про надання правничої допомоги та за наявності доказів понесення таких витрат.

Ураховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а оскаржуване судове рішення змінено в частині зменшення суми стягнення заборгованості за тілом кредиту, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни ухваленого по справі рішення та зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу з 2187 грн до 2 042,40 грн, пропорційно до розміру задоволених вимог ( 34,04%).

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2024 року змінити.

Зменшити суму стягнення заборгованості за тілом кредиту з 7 000 грн до 6 318 грн, загальну суму стягнення з 10 325 грн до 9 643 грн.

Зменшити суму стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу з 2 187 грн до 2 042,40 грн.

В решті рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук