Справа № 461/3245/25
Провадження № 2-з/461/18/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2025 року м. Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі головуючого судді Кітова О.В., розглянувши у порядку письмового провадження заяву адвоката Снігура Ярослава Едуардовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: ЛКП «Айсберг», Четвертої Державної Львівської нотаріальної контори Львівської області, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради про визнання недійсним розпорядження, визнання недійсним та скасування наказу, свідоцтва про право власності, скасування рішення про державну реєстрацію,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Галицького районного суду м. Львова з позовом до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: ЛКП «Айсберг», Четвертої Державної Львівської нотаріальної контори Львівської області, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, у якому просить:

-визнати незаконним розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради №336 від 26.08.2014 «Про зміну договору найму жилого приміщення» з ОСОБА_4 в частині передачі у спільне користування квартирі АДРЕСА_1 та квартирі 15 «г» вбиральні, площею 2,8 кв.м.;

-визнати незаконним наказ №116-Ж-Г від 08.04.2015 Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради «Про передачу квартир у власність громадян» щодо передачі у приватну власність ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 трикімнатної квартири АДРЕСА_2 ;

-визнати незаконним Свідоцтво №Г-30445 від 08.04.2015 року, видане Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради про право спільної часткової власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по частині кожному на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 99,6 кв.м.;

-визнати недійсним свідоцтво від 24.04.2023, про право на спадщину за законом посвідчене державним нотаріусом 4-ої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області Мельник Г.Я., зареєстроване в реєстрі №3-567;

-скасувати рішення державного реєстратора державного нотаріуса 4-ої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області Мельник Г.Я. від 24.04.2023, (індексний №330023642) про державну реєстрацію права власності на частку у квартирі АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 , рішення державного реєстратора Львівського міського управління юстиції Львівської області Гаталяк О.Г. від 06.05.2015, (індексний №21176303) про державну реєстрацію права власності на частки у квартирі АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та рішення державного реєстратора Львівського міського управління юстиції Львівської області Гаталяк О.Г. від 26.05.2015, (індексний №21587828) про реєстрацію виправлення права власності за ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 24 квітня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

16 червня 2025 року представник позивача подав до суду заяву про забезпечення позову, у якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 та заборонити іншим особам вчиняти буд-які дії щодо вказаної квартири.

В обґрунтування поданої заяви зазначає, що предметом спору у даній справі є приміщення вбиральні, площею 2,8 кв.м., котре було приватизоване у 2008 році мешканцем квартири АДРЕСА_2 , а у 2015 це саме приміщення вбиральні, площею 2,8 кв.м. було приватизоване мешканцями квартири АДРЕСА_2 . Представник позивача стверджує, є підстави вважати, що квартира, що належить відповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 може бути відчужена на користь третіх осіб, та у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

За змістом положень ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 153 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подану заяву про забезпечення позову, мотиви і обґрунтування заяви, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. А у пункті 4 даної постанови роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Зазначаючи про те, що квартира, що належить відповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 може бути відчужена на користь третіх осіб заявник, між тим, жодним чином таке припущення не обґрунтував до розумного ступеня достовірності.

Крім цього, предметом спору у дані справі фактично є приміщення вбиральні, площею 2,8 кв.м., а тому накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 в цілому спричинить надмірні негативні наслідки для приватних прав та інтересів відповідачів.

Суд наголошує, що предметом даного спору не є питання правомірності набуття права власності відповідачами на квартиру АДРЕСА_2 , тому суд вважає, що накладення арешту на вищевказане майно, буде надмірним втручання держави, в тому числі, але не виключно, у право приватної власності відповідачів.

Відтак доводи заяви про забезпечення позову за критерієм обґрунтованості прав, свобод та законних інтересів заявника є прямо протилежними позиції ВП ВС, висловленій у постанові від 18 травня 2021 року.

Підсумовуючи зазначене, з огляду на те, що забезпечення позову є крайнім заходом втручання держави, в тому числі, але не виключно, у право приватної власності та свободу розсуду щодо його об`єктів, що є суттю такого права, суд не вбачає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову у заявленому вигляді з причини відсутності належного обґрунтування його необхідності, як того вимагають положення п. 4 ч. 1 ст. 151 ЦПК України.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 149 153, 258- 261, 353 ЦПК України, суддя,

ухвалив:

у задоволенні заяви адвоката Снігура Ярослава Едуардовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: ЛКП «Айсберг», Четвертої Державної Львівської нотаріальної контори Львівської області, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради про визнання недійсним розпорядження, визнання недійсним та скасування наказу, свідоцтва про право власності, скасування рішення про державну реєстрацію - відмовити.

Ухвала може бути оскарженою в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Олександр КІТОВ