Справа № 569/7354/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі судді О. Левчука,

за участі секретаря судового засідання М. Янка,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

про захист прав споживачів,

учасники справи у судове засідання не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" , згідно якого просить суд

- визнати припиненим зобов`язання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перед Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» () за кредитним договором № DNH4KP81990230 від 04.04.2006 року;

- зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» () подати до Українського бюро кредитних історій інформацію про припинення зобов`язання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перед Акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» () за кредитним договором № DNH4KP81990230 від 04.04.2006 року.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 04 квітня 2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту № DNH4KP81990230 за умовами якого банк надав позичальнику споживчий кредит у сумі 34 238,08 грн., строком на 24 місяці, із кінцевим терміном повернення до 04.04.2008 року.

Спір щодо стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 190 242,84 грн. розглядався у судовому порядку. Рішенням апеляційного суду Рівненської області 07 грудня 2015 року у справі № 569/2338/15-ц встановлено, що строк позовної давності щодо звернення з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNH4KP81990230 від 04.04.2006 року, із врахуванням подання 29.04.2010 року банком заяви про видачу судового наказу, закінчився 29.04.2013 року. Оскільки з позовом ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду 13.02.2015 року, а відповідачем було подано до суду заяву про застосування позовної давності, то сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, був підставою для відмови у позові за ч. 4 ст. 267 ЦК України. Рішення апеляційного суду набрало законної сили та встановлені в цьому факти носять преюдиційний характер. Зокрема встановленим є факт, що заборгованість за кредитним договором № DNH4KP81990230 від 04.04.2006 року не може бути стягнена в судовому порядку в силу пропуску строків позовної давності.

Інших позасудових способів для стягнення даної заборгованості також немає. Зокрема, оскільки строки позовної давності за заборгованістю, яка стягується вже сплили, це є прямою законодавчою забороною для вчинення виконавчого напису нотаріуса

Кредитна заборгованість не була забезпечена ні порукою, ні заставою, ні іпотекою, а відтак застосування заходів позасудового стягнення зазначеними інструментами також не є можливою. Тож, заборгованість за кредитним договором №DNH4KP81990230 від 04.04.2006 року не може бути стягнена відповідачем.

Проте, на запит позивача із проханням списати заборгованість, АТ КБ «ПриватБанк» надав відповідь листом від 14-08-2024 року № 20.1.0.0.0/7- 240731/63241 та зазначив, що рішення суду про відмову в примусовому стягненні заборгованості за кредитним договором не є підставою для здійснення перерахунку або списання заборгованості та закриття кредиту. Повідомив, що АТ КБ «ПриватБанк» продовжує проводити нарахування згідно кредитного договору № DNH4KP81990230 від 04.04.2006 року.

Тобто, незважаючи на наявність судового рішення, яким визнано неможливість стягнення заборгованості, права та інтереси позивача порушуються нарахуваннями згідно кредитного договору №DNH4KP81990230 від 04.04.2006 року. Так, відповідно до витягу із Українського бюро кредитних історій за позивачем обліковується заборгованість, що впливає на його кредитний рейтинг. У свою чергу кредитний рейтинг впливає на можливість отримання кредитування в усіх фінансових установах, на суму можливого кредитування, а також на можливість отримувати фінансування без забезпечення. Відтак, порушення прав та інтересів позивача в частині негативного впливу нарахування заборгованості, строк позовної давності за якою сплив, на кредитний рейтинг стало підставою звернення до суду

Ухвалою суду від 18.04.2025 прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

06.05.2025 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, згідно з яким просить відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропуск позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Тож за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропуску позовної давності, зобов`язання не припиняється. Відповідно оскільки зобов`язання не є припиненим відсутній і обов`язок подавати інформацію про припинення зобов`язань

12.05.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, за змістом якої позивач заперечує щодо доводів, викладених у відзиві. Вказує, що сплив позовної давності повинен захищати особу повно, адже рішення суду про відмову у позові, як і про задоволення позову, повинно виконуватись в повній мірі і цим забезпечувати завершеність судового спору. Оскільки твердження відзиву на позовну заяву не спростовують доводів позовної заяви, не містять жодних доказів, то вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі.

Ухвалою суду від 20.05.2025 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 24.06.2025.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши їх доказами, судом встановлено таке.

04 квітня 2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту № DNH4KP81990230 за умовами якого банк надав позичальнику споживчий кредит у сумі 34 238,08 грн., строком на 24 місяці, із кінцевим терміном повернення до 04.04.2008 року.

Спір щодо стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 190 242,84 грн. розглядався у судовому порядку.

Так, рішенням апеляційного суду Рівненської області 07 грудня 2015 року у справі № 569/2338/15-ц встановлено, що строк позовної давності щодо звернення з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNH4KP81990230 від 04.04.2006 року, із врахуванням подання 29.04.2010 року банком заяви про видачу судового наказу, закінчився 29.04.2013 року. Оскільки з позовом ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду 13.02.2015 року, а відповідачем було подано до суду заяву про застосування позовної давності, то сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, був підставою для відмови у позові за ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до частини першої статті 509, статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609).

Сплив позовної давності, як підстава для припинення зобов`язання, нормами глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачено.

При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 березня 2021 року у справі № 638/12564/17 (провадження № 61-13821св20) Верховний Суд дійшов висновку, що «у зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само й боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку. Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви не може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя цієї статті). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята цієї статті). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання, і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється…Відповідно до норм статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 цього Закону). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Зміст цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе лише з тих підстав, які передбачені цим Законом. Так, згідно з абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання. Разом з тим такої підстави для припинення договору іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням цей Закон не передбачає. Аналіз статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв`язку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України дає підстави для висновку, що сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за договором позики і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за договором позики і, отже, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

У ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнається. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропуск позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. За загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду в іншому судовому провадженні про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 17.05.2022 у справі № 523/18773/19.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що сплив позовної давності до вимоги про стягнення боргу за кредитним договором, не може вважатися підставою для припинення зобов`язання за таким кредитним договором.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст.81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене вище, позовні вимоги про визнання припиненим зобов`язання ОСОБА_1 перед Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» за кредитним договором № DNH4KP81990230 від 04.04.2006 року, є безпідставними, необґрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають.

Вимоги про зобов`язання Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» подати до Українського бюро кредитних історій інформацію про припинення зобов`язання ОСОБА_1 перед Акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК`за кредитним договором №DNH4KP81990230 від 04.04.2006 року є похідними від вимоги про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором, а тому суд дійшов висновку, що зазначені вимоги не підлягають задоволенню з огляду на відсутність правових підстав для задоволення основної вимоги.

При цьому інші доводи позивача не спростовують висновків суду про необґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. 12, 13, 76-89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 279, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про захист прав споживачів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач: Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (вул. Грушевського, буд. 1Д, м.Київ, 01001, ІК 14360570).

Повне судове рішення складене та підписане 24.06.2025.

Суддя О. Левчук