Провадження № 2/752/1318/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2025 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Машкевич К.В.

за участю секретаря - Зінченка Д.В.

представників позивача- Литвин А.А. , Кедик А.В.

відповідачів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Київ ) до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Голосіївська районна в м.Києві державна адміністрація про визнання такими, що втратили право користуватися жилим приміщенням та виселення, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулися до суду з позовом і просить:

- визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 ;

- виселити відповідачів із вказаного службового приміщення;

- встановити порядок виконання рішення суду шляхом надання відповідачам місячного строку для звільнення та передачі управлынню зазначеного службового приміщення та зняття їх з реєстрації місця проживання.

Посилається в позові на те, що квартира АДРЕСА_1 розпорядженням Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації №180 від 25 березня 2019 року включена до числа службових Головного територіального управління юстиції в Київській обл.

Розпорядженням Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації №37 від 15 травня 2019 року затверджено рішення Головного територіального управління юстиції у Київській обл. про надання службової квартири АДРЕСА_1 працівнику управління - відповідачці ОСОБА_3 на сім`ю з двох осіб: вона та ОСОБА_4 , 1995 року народження.

Постановою Кабінету Міністрів України №870 від 09 жовтня 2019 року ліквідовано територіальні органи Міністерства юстиції України та утворено міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції.

Відповідно до вказаної постанови Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції ( м.Київ ) є правонаступником Головного територіального управління юстиції в Київській обл.

Наказом Голови Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції в Київській обл. №244 від 31 березня 2020 року ОСОБА_3 була звільнена з посади начальника Управління фінансового та матеріального-технічного забезпечення в зв`язку з ліквідацією державного органу та припинення державної служби.

Відповідно до Порядку надання службових жилих приміщень в Центральному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції ( м.Київ ) №1485/6 від 14 грудня 2020 року працівник, що припинив трудові відносини з Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції ( м.Київ ) , підлягає виселенню із службового житла.

У зв`язку з цим відповідачці були направлені листи про звільнення службового житла.

Не дивлячись на вимоги управління про звільнення квартири, відповідачі до цього часу проживають у ній.

З урахуванням цього, відсутності у відповідачки права на збереження службового житла,просить задовольнити позов.

Позов був зареєстрований судом 15 травня 2024 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 20 травня 2024 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження в справі, відповідачам копію позовної заяви з додатками.

Відповідно до ст.187 ЦПК України відповідачам був наданий строк для подання відзиву.

19 червня 2024 року відповідачка ОСОБА_3 подала відзив, яким проти позову заперечує.

Посилається на те, що рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 24 грудня 2021 року її звільнення з роботи було визнано незаконним, а вона поновлена на роботі.

Рішення суду набрало законної сили 13 липня 2022 року, однак не виконане позивачем до цього часу.

З 27 квітня 2004 року до 31 березня 2020 року вона працювала в системі органів Міністерства юстиції на різних посадах.

З урахуванням цього, вважає безпідставними вимоги позивача, обґрунтовані ч.1 ст.124 ЖК україни.

15 травня 2019 року їй був виданий ордер № 010438 на право зайняття службового приміщення, в якому вони з сином проживають з 06 червня 2019 року і іншого житла не мають.

Вона має безперервний стаж в системі органів Міністерства юстиції 15 років 11 місяців 4 дні, а тому не може бути виселена відповідно до ст.125 ЖК України без надання іншого житла.

Вважає, що відповідно до ст.125 ЖК України, вона входить до переліку осіб, які не можуть бути виселені із службового житла без надання іншого житловоого приміщення, оскільки пропрацювала в установі, що його надала, більше 10 років.

Крім того, вважає, що звернення позивача до суду з позовом про їх виселення суперечить ст.8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод та є втручанням у право на повагу до житла.

Виселення із службового житла покладе на них надмірний тягар, оскільки у них відсутнє інше житло та фінансова можливість його придбати.

З урахуванням цього, просить у позові від мовити.

19 червня 2024 року відзив на позов подав відповідач ОСОБА_4 , який проти позову також заперечує.

Посилається на те, що з 02 серпня 2014 року він є військовослужбовцем та проходить військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.

Відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч.ч.1,3 ст.12 Закону України» Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців житлом або компенсацією на його придбання.

Військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються службовим жилим приміщенням.

За змістом ст.ст.48, 118, 119, 124 та 125 ЖК України та ст.12 Закону України» Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» заборонено виселення військовослужбовців, звільнених з військової служби, із займаного житла, не забезпечених житлом для постійного проживання.

Відповідно до контракту про проходження служби громадянами України в Збройних Силах України на посаді офіцерського складу від 21 грудня 2019 року строком на 5 років, він проходить військову службу з вказаної дати.

Вони проживають у службовій квартирі тривалий час, зареєстровані в ній, квартира є єдиним та постійним їх місцем проживання.

З урахуванням приведених у відзиві обставин та ст.8 Конвенції, вважає безпідставними вимоги позивача про їх виселення.

09 липня 2024 року представник позивача подала відповідь на відзив.

Зазначає, що рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва скасовано наказ про звільнення відповідачки та поновлено її на роботі.

В той же час, постановою КМУ №870 від 09 жовтня 2019 року «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» ліквідовано Головне управління юстиції в Київській обл.

Постанова є чинною та не оскаржувалася.

В свою чергу, припинення державної служби регулюється Розділом ІХ Закону України « Про державну службу».

Статтею 87 Закону передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Спірна квартира перебуває на балансі позивача.

Вважає, що робота відповідачки в Головному територіальному управлінні юстиції в Кіровоградській обл. не може прийматися до уваги, оскільки воно не входило до структури ГТУЮ в Київській обл., яке здійснювало закупівлю квартири.

Службове житло відповідачці було надано в зв`язку з трудовими відносинами, а тому вона має усвідомлювати, що після їх припинення житло має бути звільнене.

Відповідно до ст.124 ЖК України без надання ішого житла не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, установі, організації, яке надало їм службове житло, не менш як 10 років.

Вважає, що пред`явлення позову до відповідачів не є порушенням ст.8 Конвенції, оскільки існує черга працівників, які можуть претендувати на вселення в службове житло.

Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали.

Відповідачі проти позову заперечували з підстав, викладених у відзивах. Пославшись на Звіти про надходження та використання коштів загального фонду, вважають, що у позивача є достатньо нерухомого майна, в тому числі придбаних квартир за рахунок яких позивач може задовольнити потреби працівників у житлі.

Крім того, відповідач ОСОБА_4 зазначив, що на даний час проходить військову службу в ЗСУ.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

За змістом ст.118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

Частиною1 ст.122 ЖК України визначено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 з квітня 2004 року працює в системі органів Міністерства юстиції України.

Наказом №1022/3 від 28 квітня 2016 року призначена на посаду заступника начальника Управління - начальника відділу планування бухгалтерського обліку та звітності Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Київській обл. в порядку переведення з Головного територіального управліннят юстиції у Кіровоградській обл.

Наказом № 1991/3 від 28 жовтня 2016 року переведена на посаду начальника Управління.

22 грудня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ТОВ» ДБК-ПАРТНЕР», Головним територіальним управлінням юстиції в Київській обл. була придбана 2-х кімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Розпорядженням Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації №180 від 25 березня 2019 року квартира включена до числа службових Головного територіального управління юстиції в Київській обл.

Розпорядженням Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації №37 від 15 травня 2019 року затверджено рішення Головного територіального управління юстиції у Київській обл. про надання службової квартири АДРЕСА_1 працівнику управління - відповідачці ОСОБА_3 на сім`ю з двох осіб: вона та ОСОБА_4 , 1995 року народження.

15 травня 2019 року відповідачці ОСОБА_3 на сім`ю з двох осіб був виданий ордер № 010438 на право зайняття службового жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 .

( а.с.9 - 20; 75 - 88 )

Постановою Кабінету Міністрів України №870 від 09 жовтня 2019 року ліквідовано територіальні органи Міністерства юстиції України та утворено міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції.

Відповідно до вказаної постанови Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції ( м.Київ ) є правонаступником Головного територіального управління юстиції в Київській обл.

Наказом Голови Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції в Київській обл. №244 від 31 березня 2020 року ОСОБА_3 була звільнена з роботи на підставі п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України» Про державну службу», а саме в зв`язку з ліквідацією державного органу.

Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 21 грудня 2021 року був визнаний протиправним та скасований наказ Голови Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції в Київській обл. №24/4 від 31 березня 2020 року про звільнення відповідачки та поновлено її на посаді.

За змістом рішення суду при звільненні позивачки з роботи мала місце реорганізація, а не ліквідація державного органу.

Рішення суду набрало законної сили.

Таким чином, на позивачу, як правонаступнику ліквідованої державної установи, лежить обов`язок працевлаштування відповідачки.

( а.с. 6; 100 - 106 )

Судом встановлено та не заперечується сторонами, рішення суду не виконане до цього часу.

Відповідно до ст.124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жи лого приміщення.

За змістом ст. 125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст.124 цього Кодексу, не може бути виселено, у тому числі, осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Крім того, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постановах від 15 лютого 2023 року у справі № 464/2539/20 та від 24 січня 2024 року в справі № 758/18341/21, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі пільгами відповідно до ст.125 ЖК україни.

З урахуванням цього, вимог ст. 125 ЖК України щодо неможливості виселення без надання іншого жилого приміщення осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників, скасування судом наказу про звільнення відповідачки з роботи, відсутні підстави для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення.

Крім того, в постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року в справі № 761/18533/20 звернуто увагу на необхідність урахування інших обставин при вирішенні питання про наявність правових підстав для виселення зі службового житла, зокрема призов на військову службу.

Так, відповідач ОСОБА_4 на підставі контракту від 21 грудня 2019 року проходив військову службу в Збройних Силах України.

Відповідач ОСОБА_4 зазначив, що і на сьогоднішній день він є військовослужбовцем Збройних Силах України та проходить військову службу.

Відповідно до абз. 2 п. 1 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» за військовослужбовцями, призваними на військову службу під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зберігаються жилі приміщення, які вони займали до призову на строкову військову службу та військову службу під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Європейський суд з прав людини у своїх чисельних рішеннях неодноразово зазначав, що п.1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла.

Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до рішень ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі "Gillow v. the U.K.") та від 18 лютого 1999 року у справі "Larkos v. Cyprus" такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом».

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону.

Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.

Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом.

Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено.

Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

З урахуванням цього, рішення суду про поновлення відповідачки ОСОБА_3 на роботі, не виконане з вини державного органу, проживання в спірній квартирі відповідача ОСОБА_4 , який на даний час продовжує перебувати на військовій службі, підстави для виселення відповідачів з квартири відсутні.

Суд також вважає, що зазначений спосіб реалізації прав позивача, як власника службового житла, є таким, що не відповідатиме критерію законності втручання у право на житло військовослужбовця, який проходить військову службу в особливий період.

Посилання позивача на відсутність порушень ст.8 Конвенції в зв`язку з існуванням черги працівників, які можуть претендувати на заселення у службове житло, з урахуванням приведеного вище, не можуть бути прийняті до уваги.

При вирішенні спору суд також враховує наступне.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.

За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Так, предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог та правових підстав, за яких ці вимоги пред`явлено позивачем, є відсутність у відповідачів права на проживання в службовому житлі в зв`язку із звільненням відповідачки ОСОБА_3 з роботи.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності правових для проживання відповідачів у службовому житлі.

Враховуючи приведене вище, відсутності доказів заявлених позовних вимог та недоведення приведених у позові вимог, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 118, 122, 124, 125 ЖК України, ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 229, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Київ ) до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Голосіївська районна в м.Києві державна адміністрація про визнання такими, що втратили право користуватися жилим приміщенням та виселення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 13 червня 2025 року.

Суддя К.В.Машкевич