ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5223/25 Справа № 201/6101/24 Головуючий у першій інстанції: Наумова О. С. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Наумової О.С. від 18 лютого 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації Дніпровської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідачці ОСОБА_3 , яка працювала на посаді заступника директора Дніпропетровського Державного «Театру опери та балету», в 1994 році було надано дозвіл на вселення до гуртожитку кв. АДРЕСА_1 . В подальшому відповідачка ОСОБА_3 зареєструвалась за вказаною адресою, що підтверджується домовою книгою. Разом із відповідачкою ОСОБА_3 з 1994 року проживала її донька ОСОБА_5 (позивачка), з 1996 року проживав її син - відповідач ОСОБА_4 . Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №2096 від 21.10.1999 змінено правовий режим гуртожитку для малосімейних по АДРЕСА_2 і введено до складу загального державного житлового фонду для постійного проживання квартиронаймачів, залишивши його на балансі Театру опери та балету, виключивши приміщення із складу житлового фонду гуртожитків для малосімейних. У 2014 році відповідачка ОСОБА_3 за власним бажанням переїхала до окупованої АР Крим, а відповідач ОСОБА_4 - до російської федерації, після чого останні жодного разу не повертались до місця реєстрації. Позивачка продовжила проживати у вказаній квартирі, утримуючи її та сплачуючи за комунальні послуги. Тобто понад десять років відповідачі без поважних причин не проживають в квартирі АДРЕСА_3 , їх особистих речей в квартирі не має, про що свідчать засвідчені сусідами акти, участі в утримані та ремонті квартири не приймають, добровільної згоди на зняття їх з реєстрації не надали, що призводить до додаткових нарахувань комунальних платежів, порушення права позивачки на вільне користування та реалізацією, передбаченим законом права позивача на приватизацію, тобто набуття у власність квартири. Позивачка намагалась встановити місцезнаходження відповідачів, через свого представника подавала адвокатські запити до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану управління державної реєстрації ГТУЮ у Дніпропетровській області, Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тому позивачка просила визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_3 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, довідками про доставку судової повістки в електронному вигляді ОСОБА_1 та її представнику ОСОБА_2 , КП «Жилсервіс-5» ДМР, Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації ДМР, які долучені до матеріалів справи. У зв`язку з відсутністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за останньою відомою суду адресою, що також відповідає відомостям з Єдиного державного демографічного реєстру №613668 від 29.05.2024 (а.с. 55) та інформації Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації ДМР від 17.06.2024 №809 (а.с. 57), - сповіщення відповідачів здійснено шляхом розміщення відповідного оголошення на веб-сайті судової влади.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що Дніпропетровський державний театр опери та балету листом №31/01-1994 до Начальника паспортного столу Жовтневого районі та відділу міліції просив прописати ОСОБА_3 до кімнати АДРЕСА_4 постійно (а.с. 17).

Відповідно до копії рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №2096 від 21.10.1999 змінено правовий режим гуртожитку для малосімейних по АДРЕСА_2 і введено до складу загального державного житлового фонду для постійного проживання квартиронаймачів, залишивши його на балансі Театру опери та балету, виключивши приміщення із складу житлового фонду гуртожитків для малосімейних (а.с. 16).

Згідно копії довідки про склад сім`ї, виданої Театром опери та балету, ОСОБА_3 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_5 з 1994 року, склад сім`ї: ОСОБА_6 (донька), ОСОБА_4 (син) (а.с. 13).

Місце проживання позивачки зареєстроване за вказаною вище адресою по АДРЕСА_5 з 04.10.2005 року, що підтверджується копією витягу з реєстру територіальної громади №2023/010273833 від 15.12.2023 (а.с. 137).

Судом встановлено, що між ОСОБА_6 (позивачкою) та з ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб 03.12.2005 у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області під актовим записом №1346, у зв`язку з чим прізвище позивачки змінено на ОСОБА_8 (а.с. 23).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.05.2014 у справі №201/4693/15-ц шлюб між ОСОБА_9 і ОСОБА_7 , зареєстрований 03.12.2005 у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області під актовим записом №1346, - розірвано; рішення набрало законної сили 02.06.2014 (а.с. 21 22).

Згідно копії свідоцтва про зміну імені, виданого 17.12.2021 Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис №97, позивачка змінила прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_10 » (а.с. 20).

Відповідно до копії листа Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) №32164/06.9-43 від 08.08.2023, актових записів про шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за період з 01.01.2014 по 07.08.2023 не виявлено (а.с. 9).

Листом Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 19.07.2023 повідомлено, що за даними ЦП «Реєстр застрахованих осіб», «Звернення», «Призначення та виплати пенсій», та «Призначення та виплати пенсій деяким категоріям громадян», в межах Інтегрованої комплексної інформаційної системи пенсійного фонду України ОСОБА_3 на обліку не перебуває та пенсію не отримує (а.с. 8).

Відповідно до копії листа ІНФОРМАЦІЯ_1 №1/146/2646 від 11.09.2023, за даними ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , 1996 року народження, який зареєстрований за адресою по АДРЕСА_5 на військовому обліку не перебуває (а.с. 7).

Позичкою надані копії двох актів від 2023 року, складених сусідами ОСОБА_11 , яка проживає за адресою по АДРЕСА_6 , ОСОБА_12 , яка проживає за адресою по АДРЕСА_7 та ОСОБА_13 , яка проживає за адресою по АДРЕСА_8 про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які зареєстровані за адресою по АДРЕСА_5 , у вказаній квартирі починаючи з 2014 року по даний час не проживають, комунальні послуги за утримання вказаної квартири не сплачують; у вказаній квартирі будь-які особисті речі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відсутні; жодних перешкод з боку ОСОБА_14 на доступ ОСОБА_15 до квартири не чинилось, місце її знаходження невідомо (а.с. 24-25). Разом з тим, акт не містить інформації щодо джерела інформації, на підставі якого вказані особи підписали зазначений акт.

Головне управління ДПС у Дніпропетровській області своїм листом від 11.11.2024 повідомило, зокрема, про відсутність отриманих доходів відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в період з 1 кварталу 2014 року по 2 квартал 2024 року; також наявні відомості щодо доходу, виплаченого ОСОБА_3 від ТОВ Укррадіотел та ТОВ Сінгл-Мотор в період з 1 кварталу 2014 року по 2 квартал 2014 року та в період 1 кварталу 2017 року (а.с. 83 - 86).

Листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №19-87882/18/24 від 19.12.2024 повідомлено, що відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянами України ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в період з 08.11.2017 по 19.12.2024 в базі даних не виявлено (а.с. 98, 101).

Відповідно до листа ГУНП в Дніпропетровській області ВП №2 Дніпровського районного управління поліції №1 від 27.12.2024 №432/2448, в базі даних АРМОР відсутні відомості щодо затримання, приводу, виклику як свідків, оголошення в розшук з 2014 по теперішній час гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 96).

Також Департамент з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служба України повідомив листом №6.3-14635/6-24 від 19.12.2024, що за даними інформаційно-комунікаційної системи ДМС, на ім`я ОСОБА_3 паспорт громадянина України для виїзду за кордон не оформлювався (а.с. 102).

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності до статті 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР).

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Суд критично оцінює акти від 2023 року про непроживання відповідачів за адресою по АДРЕСА_5 . Надані позивачкою акти не містять інформації про те, на підставі яких досліджень, спостережень були здійснені відповідні висновки щодо непроживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спірному житловому приміщенні. В акті не вказані причини непроживання відповідачів у квартирі.

Також у зазначених вище актах відсутня інформація з якого часу проживають мешканці будинку АДРЕСА_9 ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , якими складені обидва акти про непроживання відповідачів у спірній квартирі з 2014 року.

ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у якості свідків у суді першої інстанції не допитувались. Позивачка, яка була належним чином повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції та користувалась професійною правничою допомогою, що підтверджується копією ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 19.04.2024 (а.с. 26), клопотання про виклик для допиту як свідків осіб, що підписали акти - не заявляла.

Надані ГУ ПФУДніпропетровській області інформація про неотримання відповідачкою пенсі, інформація ІНФОРМАЦІЯ_3 про неперебування відповідача на військовому обліку, інформація ГУ ДПС у Дніпропетровській області про відсутність у ОСОБА_3 доходу з 2018 року, інформація ГУНП в Дніпропетровській області про відсутність відомостей щодо затримання, приводу, виклику як свідків, оголошення в розшук з 2014 по теперішній час ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також інформація Державної міграційної служба України, що на ім`я ОСОБА_3 паспорт громадянина України для виїзду за кордон не оформлювався - не є належними, допустимими доказами, адже не свідчать про постійне непроживання відповідачів без поважних причин за вказаною вище адресою понад встановлений законом строк.

Листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №19-87882/18/24 від 19.12.2024 повідомлено, що відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянами України ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в період з 08.11.2017 по 19.12.2024 в базі даних не виявлено (а.с. 98, 101). Вказана інформація жодним чином не доводить факту непроживання відповідачів по АДРЕСА_5 , адже доказів виїзду їх за межі території України (за кордон) позивачкою не надано.

Інших належних та допустимих доказів непроживання відповідачів у квартирі по АДРЕСА_5 суду не представлено; клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи.

Разом з тим, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволення позову, виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено факт реєстрації її у спірній квартирі.

Місце проживання позивачки зареєстроване за вказаною вище адресою по АДРЕСА_5 з 04.10.2005 року, що підтверджується копією витягу з реєстру територіальної громади №2023/010273833 від 15.12.2023 (а.с. 137).

Крім того, позов заявлено на підставі ст. 71, 72 ЖК України, однак суд першої інстанції на правові підстави позову уваги не звернув.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшовши правильного висновку про відмову у задоволенні позову, припустився помилки у мотивах такої відмови. А тому рішення суду першої інстанції слід змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, з урахуванням викладеного вище апеляційним судом правового обґрунтування.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Колегія звертає увагу, що позивачка, за наявності підстав, не позбавлена можливості, на захист своїх прав та законних інтересів, звернутись до суду з іншим позовом, за іншого обґрунтування.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2025 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 16 червня 2025 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова