Справа № 1313/1446/2012 Головуючий у 1 інстанції: Дем`яновський Ю. Г.
Провадження № 22-ц/811/1537/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного провадження

20 червня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

перевіривши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Львівської міської ради на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 10 травня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ВТБ і Ко» до ОСОБА_2 про розірвання договору та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ВТБ і Ко» про визнання права власності на нежитлове приміщення, -

встановив:

У травні 2012 року ОСОБА_1 та Товариство з обмеженою відповідальністю «ВТБ і Ко» (далі ТОВ «ВТБ і Ко») звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просили розірвати договір простого товариства про спільну діяльність, укладений 15 грудня 2011року між ОСОБА_1 ,ТОВ «ВТБ і Ко» та ОСОБА_2 .

Під час розгляду справи ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила визнати за нею право власності на 1/3 частини нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 та 1/3 частини будівлі на АДРЕСА_2 (літ. Г-1).

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 10 травня 2012 року прийнято та об`єднано в одне провадження зустрічний позов про визнання права власності на нежитлові приміщення з позовом ОСОБА_1 та ТОВ «ВТБ і Ко» до ОСОБА_2 про розірвання договору.

У травні 2012 року ОСОБА_1 , ТОВ «ВТБ і Ко» та ОСОБА_2 подали до суду заяву про визнання мирової угоди, в якій просили визнати мирову угоду від 10 травня 2012 року, укладену між ними, закрити провадження у справі.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 10 травня 2012 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 , ТОВ «ВТБ і Ко» та ОСОБА_2 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 і ТОВ «ВТБ і Ко» до ОСОБА_2 про розірвання договору та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і ТОВ «ВТБ і Ко» про визнання права власності на нежитлове приміщення, згідно з якою:

1. ОСОБА_1 та ТОВ «ВТБ і Ко» звернулися з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору простого товариства про спільну діяльність від 15 грудня 2011 року.

2. ОСОБА_2 звернулася до Миколаївського районного суду Львівської області з зустрічним позовом про визнання права власності на нежитлове приміщення.

3.Сторони цієї мирової угоди дійшли згоди про розірвання договору простого товариства про спільну діяльність, що укладений 15 грудня 2011 року між ОСОБА_1 , ТОВ «ВТБ і Ко» та ОСОБА_2 .

4. ОСОБА_1 та ТОВ «ВТБ і Ко» відмовляються від будь-яких майнових претензій до ОСОБА_2 .

5. ОСОБА_2 відмовляється від будь-яких майнових претензій до ОСОБА_1 та ТОВ «ВТБ і Ко».

6.Визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлові приміщення під літ. «Б-1», загальною площею 81,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Визнати за ТОВ «ВТБ і Ко» право власності на будівлю під літ. «Г-1», загальною площею 55,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

7.Зобов`язати Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» здійснити державну реєстрацію права власності нерухомого майна за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення під літ. «Б-1», загальною площею 81,5 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 .

8.Зобов`язати Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» здійснити державну реєстрацію права власності нерухомого майна ТОВ «ВТБ і Ко» на будівлю під літ. «Г-1», загальною площею 55,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

9.До укладання цієї мирової угоди сторони ознайомлені із наслідками укладання мирової угоди.

10.Дана Мирова угода укладена сторонами у чотирьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один для передачі до Миколаївського районного суду Львівської області.

Провадження у справі закрито.

У листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про скасування мирової угоди від 10 травня 2012 року, посилаючись на те, що вона не укладала мирову угоду.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 12 листопада 2012 року заяву ОСОБА_2 задоволено, мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 , ТОВ «ВТБ і Ко» та ОСОБА_2 скасовано, провадження у справі закрито.

У грудні 2023 року ОСОБА_3 , який не брав участі у справі, подав апеляційну скаргу на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 12 листопада 2012 року, в якій просив скасувати ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 12 листопада 2012 року та відмовити ОСОБА_2 у задоволенні заяви про скасування ухвали Миколаївського районного суду Львівської області від 10 травня 2012 року, якою було визнано мирову угоду.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 31 січня 2024 року поновлено ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 12 листопада 2012 року та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 .

У лютому 2024 року Львівська міська рада, яка не брала участі у справі, подала до апеляційного суду заяву про вступ у справу як третя особа.

Ухвалою Львівського апеляційного суду 04 червня 2024 року залучено Львівську міську раду до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Постановою Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 12 листопада 2012 року скасовано і справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання щодо прийняття заяви ОСОБА_2 про скасування мирової угоди.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області 07 жовтня 2024 року, з урахуванням ухвали суду від 22 жовтня 2024 року про виправлення описки, повернуто ОСОБА_2 заяву про скасування мирової угоди від 10 травня 2012 року.

У жовтні 2024 року Львівська міська рада, яка не брала участі у справі і залучена до участі у справі як третя особа ухвалою Львівського апеляційного суду від 04 червня 2024 року, подала апеляційну скаргу на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 10 травня 2012 року.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року клопотання Львівської міської ради задоволено, поновлено Львівській міській раді строк на апеляційне оскарження ухвали Миколаївського районного суду Львівської області від 10 травня 2012 року та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Львівської міської ради.

Постановою Львівського апеляційного суду від 13 січня 2025 року апеляційну скаргу Львівської міської ради задоволено, ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 10 травня 2012 року скасовано і направлено справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

У лютому 2025 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Постановою Верховного Суду від 23 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Постанову Львівського апеляційного суду від 13 січня 2025 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.

У постанові Верховного Суду від 23 квітня 2025 року зазначено, що під час нового розгляду справи апеляційний суд повинен повторно вирішити питання про відкриття апеляційного провадження із урахуванням принципу res judicata, з наведенням обґрунтованих мотивів наявності підстав для відкриття чи відмови у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою Львівської міської ради.

Зокрема, під час перегляду справи апеляційному суду слід надати оцінку доводам ОСОБА_3 та Львівської міської ради щодо поважності/неповажності причин пропуску строку (більше 12 років) на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду, з`ясувати належним чином, коли заявнику стало відомо про наявність ухвали Миколаївського районного суду Львівської області від 10 травня 2012 року, навести відповідні мотиви поновлення чи не поновлення строку на апеляційне оскарження.

06.05.2025 цивільна справа №1313/1446/2012 надійшла на адресу Львівського апеляційного суду.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.05.2025 для розгляду цивільної справи № 1313/1446/2012 (провадження № 22-ц/811/1537/25) визначено колегію суддів в складі: судді-доповідача Ніткевича А.В., суддів: Бойко С.М. Копняк С.М.

Ухвалою судді Львівського апеляційного суду від 12 травня 2025 року підстави зазначені Львівської міської ради для поновлення строку на апеляційне оскарження визнано неповажними, апеляційну скаргу Львівської міської ради на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 10 травня 2012 року залишено без руху, запропоновано у визначений строк надати суду документ, що підтверджує сплату судового збору або докази на підтвердження підстав для звільнення від такого та подати заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення із зазначенням інших підстав для поновлення.

Зокрема, звернуто увагу на те, що у ЄДРСР загальний доступ до оскаржуваної ухвали забезпечено 31.05.2012, таким чином подавши апеляційну скаргу 14.10.2024, Львівська міська рада пропустила понад 12 років на апеляційне оскарження судового рішення.

Таким чином, апеляційна скарга у даній справі подана з суттєвим пропуском строку, передбаченого статтею 354 ЦПК України, при цьому, у доводах апеляційної скарги про поновлення строку на апеляційне оскарження, Львівська міська рада не зазначає жодного слова про те, коли, дізналася про дану справу та судове рішення, яке оскаржує у такій, обставини поважності пропуску строку на апеляційне оскарження апелянт пов`язує із ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 07.10.2024, якою повернуто ОСОБА_2 заяву про скасування ухвали про затвердження мирової угоди від 10.05.2012, тобто дізнавшись про зазначену ухвалу на третій день з часу її постановлення (10.10.2024), апелянт не вказує, що виключало можливість довідатися про оскаржувану ухвалу раніше та скористатися правом на апеляційне оскарження такої.

Копію ухвали Львівського апеляційного суду від 12 травня 2025 року надіслано апелянту в електронний кабінет та як вбачається із довідки про доставку електронного документу, така доставлена в електронний кабінет 02.06.2025.

05.06.2025 на адресу апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_4 про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої долучено докази сплати судового збору згідно квитанції від 15.10.2024, також просить поновити строк на апеляційне оскарження. Зазначає, що початок перебігу строку на апеляційне оскарження пов`язується із днем вручення апелянту оскаржуваної ухвали, крім цього, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення, крім випадків подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Звертає увагу на те, що вичерпний перелік випадків, які підтверджують дату вручення судового рішення, наведений у частині 6 ст. 272 ЦПК України і у такому переліку день оприлюднення судового рішення в ЄДРСР не прирівняно до дня вручення судового рішення, оприлюднення судового рішення в ЄДРСР не скасовує обов`язок суду вчасно направляти копії судових рішень учасникам справи. Також зазначає, що оскаржувана ухвала у ЄДРСР є знеособленою та без зазначення адреси нерухомого майна, у Львівської міської ради не було підстав вважати, що Миколаївський районний суд Львівської області міг розглядати справу про визнання права власності на об`єкти, які розташовані на території міста Львова. З листа Миколаївського районного суду Львівської області від 15.06.2023 Львівській міській раді стало відомо, що ухвалою цього суду від 12.11.2012 у справі № 1313/1446/2012 скасовано мирову угоду укладену між ОСОБА_1 , ТзОВ "ВТБ і Ко" та ОСОБА_2 , провадження у цій справі закрито, а ухвала остаточна і оскарженню не підлягає. Таким чином, з 12.11.2012 у справі № 1313/1446/2012 була чинною ухвала, якою було скасовано мирову угоду між ОСОБА_1 , ТзОВ "ВТБ і Ко" та ОСОБА_2 . Разом з цим, ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 12.11.2012 оскаржив ОСОБА_3 та постановою Львівського апеляційного суду від 20.08.2024 апеляційну скаргу останнього задоволено, а ухвалу ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 12.11.2012 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання щодо прийняття заяви ОСОБА_2 про скасування мирової угоди.

10.10.2024 представник міської ради з ЄДРСР отримав інформацію про те, що ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 07.10.2024 повернуто ОСОБА_2 заяву про скасування мирової угоди, відтак ухвала від 10.05.2012 відновила свою чинність. При цьому, ухвала Миколаївського районного суду Львівської області від 07.10.2024 на адресу Львівської міської ради не надходила. Вважає, що Львівська міська рада з поважних причин пропустила строк на апеляційне оскарження ухвали Миколаївського районного суду Львівської області від 10.05.2012, тому просить такий поновити.

Перевіривши матеріали цивільної справи, суд вважає, що у відкритті апеляційного провадження необхідно відмовити враховуючи таке.

Згідно норм процесуального закону, подання апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має відбуватись з дотриманням певних умов.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (ст. 352 ЦПК України).

Згідно із пунктом 13 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Разом з тим, у пункті 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21) зазначено, що: «відповідно до загальновизнаного положення про дію процесуальних норм у часі незалежно від часу відкриття провадження у справі при вчиненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент їхнього вчинення (див. постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 6 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц).

Зважаючи на те, що апеляційна скарга Львівською міською радою подана у жовтні 2024 року, дійсно до питання строку апеляційного оскарження (пропуску та поновлення) підлягають застосуванню нормами ЦПК України у редакції, що діє на момент подання апеляційної скарги.

Зазначене відповідає загальновизнаному положенню про дію цивільних процесуальних норм у часі, згідно з яким незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовуються той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій (частина третя стаття 3 ЦПК України).

Так, строк апеляційного оскарження визначений ст. 354 ЦПК України.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 358 ЦПК України, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо, апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку, що сплив річного строку з дня складання повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку.

Виключенням з цього правила є подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученої до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, та пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Таким чином, питання поновлення строку на апеляційне оскарження, щодо апеляційної скарги поданої після спливу одного року з часу складання повного тексту судового рішення, яка подана особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі у такій, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, повинно вирішуватися з врахуванням загальних обставин оцінки поважності пропуску процесуального строку, які доведені відповідними правилами доказування.

При цьому суд, реалізуючи свої дискреційні повноваження, має оцінити обставини справи, пов`язані з надсиланням та отриманням рішення суду, можливістю учасника справи подати апеляційну скаргу, строк протягом якого заявник звернувся до апеляційного суду після отримання рішення суду тощо, тобто з одного боку має виходити з конституційної засади забезпечення права на апеляційного оскарження, а з іншого, зважаючи на розумність строків, запобігти порушенню принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі, що переглядається Львівська міська рада оскаржує судове рішення, як особа, яка не брала участі у справі і не була залучена до участі у такій, тому суд з`ясовує можливість подати апеляційну скаргу, строк протягом якого заявник звернувся до апеляційного суду з часу ухвалення оскаржуваного рішення та оцінює поважність пропуску процесуального строку.

З врахуванням наведеного, незрозумілим для суду є покликання представника Львівської міської ради на ст. 272 ЦПК України, як норму, що регулює питання вручення судового рішення учасникам справи, оскільки як вже констатовано, Львівська міська рада не була учасником даної справи.

Так, особа, яка не брала участі у справі, але щодо якої суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, може отримати в суді, який розглядав справу як суд першої інстанції, копію рішення, що є в матеріалах цієї справи, ухваленого судом будь-якої інстанції (ч. 12 цієї статті).

Поряд з цим, Львівська міська рада не надала апеляційному суду доказів звернення до місцевого суду із вимогою надати копію оскаржуваного судового рішення із відповідним обґрунтуванням необхідності такого, у задоволенні якої судом би було відмовлено.

Таким чином, не заперечуючи того, що день оприлюднення судового рішення в ЄДРСР не є тотожним дню вручення судового рішення, а також те, що оприлюднення судового рішення в ЄДРСР не скасовує обов`язок суду вчасно направляти копії судових рішень учасникам справи, апеляційний суд все ж звертає увагу, що обов`язку надсилати оскаржуване судове рішення Львівській міській раді, у місцевого суду не було.

Не може залишатися поза увагою апеляційного суду і те, що обґрунтовуючи поважність пропуску строку на апеляційне оскарження з мотивів того, що оскаржувана ухвала у ЄДРСР є знеособленою та не містить адреси нерухомого майна, що виключало підстави вважати, що Миколаївський районний суд Львівської області міг розглядати справу про визнання права власності на об`єкти, які розташовані на території міста Львова, в іншому випадку представник Львівської міської ради самостійно зазначає, що 10.10.2024 саме з ЄДРСР отримано інформацію про те, що ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 07.10.2024 повернуто заяву ОСОБА_2 про скасування ухвали про затвердження мирової угоди від 10.05.2012, тому така відновила свою чинність, тобто в іншому випадку покликається на ту ж таки інформацію із ЄДРСР.

Колегія суддів виходить з того, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Такий підхід є складовою частиною принципу правової визначеності у площині запобігання перегляду остаточних судових рішень за відсутності вагомих для цього підстав.

Зокрема, ЄСПЛ у справах «Світлана Науменко проти України», «Трегубенко проти України», «Праведна проти Росії», «Желтяков проти України» зазначає, що у випадках перегляду судових рішень як у порядку нагляду, так і у зв`язку з нововиявленими обставинами національним судам необхідно забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів, як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.

Норма про відмову у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення (частина друга статті 358 ЦПК України), на переконання Великої Палати Верховного Суду, не порушує саму сутність права доступу до правосуддя, а запровадження наведеного процесуального строку відповідає завданням цивільного судочинства та основним засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема таким, як: «змагальність сторін» (кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій) та «неприпустимість зловживання процесуальними правами» (учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається)

Таким чином, аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Безпідставне та необґрунтоване поновлення строків на апеляційне оскарження рішення суду є порушенням законних права та інтересів сторін і суперечить принципу правової визначеності та праву на справедливий суд, що закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (пункт 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13).

Право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Цивільним процесуальним кодексом України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у цивільних відносинах, а також стимулює учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Дотримання строків є однією з гарантій додержання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся із скаргою до суду вищої інстанції, відносини стають стабільними.

Відповідного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 16 березня 2021 року (справа № 626/2450/14-ц).

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічний висновок міститься в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

З врахуванням наведеного, особа, яка має намір подати апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно строків подання, форми і змісту апеляційної скарги, в тому числі щодо доведення поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, що є проявом добросовісного користування процесуальними правами.

Разом з цим, скаржник Львівська міська рада не вжила усіх необхідних та можливих заходів до отримання повного тексту оскаржуваної ухвали та вчасного подання апеляційної скарги на таку.

Як вже зазначалося, пропустивши на понад 12 років строк на апеляційне оскарження судового рішення, Львівська міська рада, на виконання вимог ухвали апеляційного суду про залишення скарги без руху так і не повідомила жодного слова про те, коли, дізналася про дану справу, що виключало можливість довідатися про таку та оскаржувану ухвалу суду раніше та скористатися правом на апеляційне оскарження такої, з врахуванням доводів про те, що про ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 07.10.2024, якою повернуто ОСОБА_2 заяву про скасування ухвали про затвердження мирової угоди від 10.05.2012, Львівська міська рада довідалася на третій день з часу її постановлення (10.10.2024).

Більше того, спростувавши усі доводи Львівської міської ради щодо поважності пропуску нею строку на апеляційне оскарження у даній справі, висновки про що містяться вище, колегія суддів констатує і те, що і самі обставини та їх хронологія, яку повідомляє представник апелянта з цього приводу, є неправдивими та спростовуються матеріалами справи.

Так, у матеріалах справи наявний лист ОКП ЛОР "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" від 16.08.2023, адресований директору юридичного департаменту Львівської міської ради Пайонкевич Г.К., згідно якого комунальне підприємство надіслало копії документів на підставі яких була проведена первинна реєстрація права власності на нежитлові приміщення літ. "Б-1", загальною площею 81,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 (т. 3 а.с. 25).

Зокрема, міській раді надано копії договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 14.08.2012, Витягів про державну реєстраію прав, а також оскаржуваної ухвали Миколаївського районного суду Львівської області від 10 травня 2012 року (т. 3 а.с. 25-31).

Таким чином, у матеріалах справи наявні достовірні докази того, що Львівській міській раді було відомо про оскаржувану ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 10 травня 2012 року, ще у серпні 2023 року.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що задовольнивши заяву ОСОБА_2 , Миколаївський районний суд Львівської області ухвалою від 12 листопада 2012 року скасував лише мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 , ТОВ «ВТБ і Ко» та ОСОБА_2 , а не саму ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 10 травня 2012 року, якою така була затверджена та яка фактично протягом усього часу розгляду цієї справи і на даний час є чинною (т. 1 а.с. 28).

З врахуванням наведеного, доводи Львівської міської ради про те, що оскаржувана ухвала від 10.05.2012 відновила свою чинність лише після постановлення Миколаївськом районним судом Львівської області ухвали від 07.10.2024, якою повернуто ОСОБА_2 заяву про скасування мирової угоди, є необгрунтованими та субєктивним трактуванням відповідних обставин.

Вказана процесуальна поведінка не демонструє добросовісність використання своїх процесуальних прав скаржником і готовність брати участь у справі на всіх етапах її розгляду.

Частиною 1 ст. 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією із засад (принципипів) цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України).

Таким чином, за весь час перебування справи у суді апеляційної інстанції скаржник не навів суду інших обґрунтованих підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Миколаївського районного суду Львівської області від 10 травня 2012 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Враховуючи наведене та виконуючи вказівку Верховного Суду щодо необхідності під час нового розгляду справи повторно вирішити питання про відкриття апеляційного провадження із урахуванням принципу res judicata, з наведенням обґрунтованих мотивів наявності підстав для відкриття чи відмови у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою Львівської міської ради, колегія суддів, незважаючи на наявність чинної ухвали апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження від 21.10.2024, однак не повідомлення Львівською міською радою поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали Миколаївського районного суду Львівської області від 10 травня 2012 року, приходить висновку про відсутність підстав для відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Львівської міської ради на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 10 травня 2012 року.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні"», із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан.

У подальшому, відповідними Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні продовжено і такий триває і на час розгляду даного процесуального питання.

Крім цього, Рада суддів України оприлюднила рекомендації роботи судів в умовах воєнного стану, зокрема, у п. 6 рекомендувала по можливості продовжувати процесуальні строки щонайменше до закінчення воєнного стану.

Разом з цим, враховуючи, що особа, яка подала апеляційну скаргу є юридичною особою та не може, у буквальному розумінні слова, бути задіяною до функціонування критичної інфраструктури Збройних Сил України, територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, тощо та подяння такою особою заяви на виконання вимог ухвали (усунення недоліків), яка не свідчить про наявність підстав для цього, колегія суддів вважає, що у відкритті апеляційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 352, 358, 370 ЦПК України, суд, -

постановив:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Львівської міської ради на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 10 травня 2012 року.

Копію ухвали, апеляційну скаргу з доданими до скарги матеріалами надіслати апелянту.

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ТзОВ «ВТБ і Ко» до ОСОБА_2 про розірвання договору та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ТзОВ «ВТБ і Ко» про визнання права власності на нежитлове приміщення повернути до Миколаївського районного суду Львівської області.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її постановлення.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк