Житомирський апеляційний суд
Справа №367/2633/22 Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В.
Категорія 82 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Коломієць О.С., Павицької Т.М.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу №367/2633/22 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення авансового платежу, 50% неустойки від суми боргу та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Чаплієвої Кристіни Володимирівни на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Корбута В.В. у місті Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі ФОП, відповідач) на його користь авансовий платіж у сумі 250 200,00 грн, 50% неустойки від суми боргу, що становить 125 100,00 грн та 10 000,00 грн моральної шкоди.

Позов мотивувався тим, що 08 липня 2021 року ним було здійснено замовлення на виготовлення меблів, а саме кухні. Згідно замовлення № 304 щодо її виготовлення, ним було внесено завдаток в розмірі 6 200,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті становило 168 640,00 грн. Строк виконання робіт був обумовлений із виконавцем Мейстер Я.Я. 08-10 вересня 2021 року.

23 жовтня 2021 року у них була зустріч із відповідачем, і цього ж дня оформлено замовлення № 368 ще на виготовлення трьох шаф-купе, шафи в коридор та сплачено ним ОСОБА_2 готівкою 3 100,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті становило 81 560,00 грн. Строк виготовлення робіт був обумовлений 23 листопада 2021 року.

Загальна вартість кухні становила 170 770,00 грн, а вартість трьох шаф-купе, каркасу та прихожої складала 101 000,00 грн, що підтверджується відповідними замовленнями №368 та №304. Загальна сума внесеного ним завдатку складала 250 200,00 грн (168 640,00+81 560,00).

Під час встановлення частини меблів ним було виявлено значну кількість дефектів майже на кожній деталі. Тоді між ним та ФОП ОСОБА_2 було досягнуто домовленість, що останній забирає усі деталі меблів та повертає йому сплачені кошти.

Проте, відповідач усі деталі меблів забрав, а грошові кошти йому не повернув та перестав виходити на зв`язок.

Ним було направлено на адресу ФОП ОСОБА_2 вимогу про повернення грошових коштів, яка була останнім проігнорована.

Враховуючи, що неправомірні дії ОСОБА_2 негативно вплинули на його емоційний стан, втрату нормальних життєвих та сімейних зв`язків, виникнення нервової напруги та переживань щодо виготовлення замовлених меблів та повернення коштів, а також завдали додаткових матеріальних витрат для реалізації його права щодо відшкодування завданої йому шкоди, просив суд також стягнути із відповідача на його користь 10 000 грн у відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Крім того, він був змушений по вині ОСОБА_2 звернутися до фахівця за наданням професійної правничої допомоги, тому ці витрати також підлягають стягненню із відповідача.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30 грудня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Чаплієва К.В. подала апеляційну скаргу, де просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необгрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом грубо порушені права та законні інтереси позивача, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи.

Суд першої інстанції допустив умисне затягування розгляду даної справи, не вжив жодних заходів реагування на затягування справи з боку відповідача та його представників, що в подальшому призвело до винесення незаконного судового рішення.

Місцевий суд мотивував своє рішення тим, що відповідач ФОП ОСОБА_2 не виконав зобов`язання за договорами про виготовлення меблів через протиправне фактичне розірвання цих договорів ОСОБА_1 , тобто з вини останнього, а тому завдаток має залишитися ОСОБА_2 .

Також у судовому рішенні зазначено, що оплата в розмірі 250 200,00 грн не є авансом, оскільки позивач вказує по тексту позову, що це завдаток, а в прохальній частині позову називає цю суму авансом.

Представник наголошує, що ОСОБА_1 довів у судовому засіданні, що ФОП ОСОБА_2 отримав грошові кошти в розмірі 250 200,00 грн за виготовлення меблів на кухню. Але відповідач вчасно не приступив до їх виготовлення та встановлення. Коли після неодноразових перенесень дат виготовлення і встановлення меблів, були привезені на адресу позивача частково деталі меблів, то вони виявилися всі з дефектами та ушкодженнями.

Саме через недобросовісну поведінку відповідача позивач вимушений був звернутись із відновленням свого порушеного права до суду.

Представник зазначила, що суд допустив порушення норм матеріального права, оскільки жодним чином не обґрунтував у судовому рішенні, чому він не вважає суму в розмірі 250 200,00 грн авансом, а прийшов до висновку, що це - завдаток.

Вказує, що суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання. Тому не залежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той, хто отримав аванс, повинен його повернути.

Місцевим судом зроблено висновок, що 250 200,00 грн не є авансом лише на тій підставі, що позивач в позові зазначає цю суму як завдаток по тексту позовної заяви, а в прохальній частині зазначає її як аванс. Також в оскаржуваному рішенні зазначено, що передоплата в розмірі 250 200,00 грн являється завдатком, який не підлягає поверненню ОСОБА_1 .

Якщо ці грошові кошти суд вважає завдатком, то вона не погоджується із висновком суду, що він не підлягає поверненню позивачу, оскільки саме з вини відповідача ОСОБА_1 вимушений був не приймати деталі меблів. Тому вся сума передоплати підлягає поверненню позивачу з усіма додатковими виплатами, зазначеними відповідачем у його розписці.

Суд першої інстанції не дав оцінку доказам, які були надані позивачем та не відобразив свої доводи в оскаржуваному рішенні.

Відповідач взагалі жодних контраргументів та доказів істотності або неістотності недоліків деталей суду не надав. Останній під час розгляду справи просив суд призначити експертизу деталей меблів, які начебто знаходяться у нього, але потім відмовився від цього клопотання, як і від допиту свідків.

Представник зазначає, що відповідач визнав в судовому засіданні, що вчасно не виконав замовлення, строки виконання продовжили по його вині, а деталі меблів були з пошкодженнями. Тільки під час розгляду справи стало відомо зі слів відповідача та його представника, що начебто всі деталі знаходяться на складі, але цей склад ніхто не бачив. Доказів того, що деталі або меблі та кухня збережені і перебувають на складі відповідачем не надані.

Суд першої інстанції також не взяв до уваги розписку відповідача від 13 листопада 2021 року, яка підтверджує факт пропуску строків виконання та невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Відповідач власноручно написав вказану розписку, де він зобов`язувався виконати замовлення №368 та №304 у строк до 12 грудня 2021 року. Більш того, при невиконанні домовленості, ОСОБА_2 зобов`язувався повернути отриману суму та 50% неустойки від суми боргу. Складена ФОП ОСОБА_4 розписка стосувалася обох замовлень на виготовлення меблів.

Крім того, місцевий суд першої інстанції не надав оцінку доказу позивача претензію від 24 січня 2022 року. Дана претензія про повернення коштів була направлена відповідачу на обидві його поштові адреси, але відповіді надано не було.

Відповідно до статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Враховуючи те, що неправомірні дії ФОП ОСОБА_2 негативно вплинули на емоційний стан ОСОБА_1 , втрату ним нормальних життєвих та сімейних зв`язків, нервової напруги та переживань щодо виготовлення замовлених меблів та повернення коштів, а також завдали додаткових матеріальних витрат для реалізації свого права щодо відшкодування завданої шкоди, вважає за доцільне визначити моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн.

Також представник стверджує, що судом першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення були порушені принципи статті 89 ЦПК України. Тому просить дослідити повторно фото, відео докази позивача, повторно допитати свідків, позивача та відповідача.

Вважає, що з ФОП ОСОБА_2 також підлягають стягненню витрати ОСОБА_1 на правову допомогу, розмір яких в суді першої інстанції складає 100 254,60 грн, а витрати позивача на правову допомогу в суді апеляційної інстанції будуть надані додатково.

У відзиві представник ОСОБА_2 адвокат Кузьмін Д.Л. просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції, яке вважає законним і обгрунтованим, просив залишити без змін. А інший представник відповідача адвокат Давиденко В.В. надіслав клопотання про закриття апеляційного провадження на підставі статті 357 ЦПК України. Представник позивача направила до апеляційного суду заперечення на вказане клопотання із проханням відмовити у його задоволенні за безпідставністю.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Чаплієва К.В. у режимі відео-конференції підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити і надали пояснення, які відповідають доводам поданої скарги.

Представник відповідача адвокат Кузьмін Д.Л. скаргу не визнав, просив відмовити у її задоволенні і надав пояснення у судовому засіданні, які відповідають змісту відзиву на скаргу.

Належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи відповідач у судове засідання не з`явився, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у його відсутність, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України.

Розглянувши клопотання представника відповідача адвоката Давиденка В.В. про закриття апеляційного провадження, апеляційний суд відмовляє у його задоволенні із тих підстав, що ухвала про відкриття апеляційного провадження постановлена із дотримання вимог статті 359 ЦПК України та п.п. 5 п. 15 Перехідних положень до ЦПК України і підстави для закриття провадження відсутні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються положеннями Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 влітку 2021 року домовився із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 щодо виготовлення на замовлення меблів та їх встановлення останнім у помешканні позивача ( АДРЕСА_1 ).

Зазначені обставини підтверджені перепискою у месенджері «Вайбер» між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , копіями замовлення №304 на виготовлення меблів та замовлення №368 на виготовлення меблів (том 1 а.с. 10-13, 21, 22).

Відповідно до тексту замовлення № 304: ціна - 170 770 грн; завдаток 168 640 грн; термін встановлення - 8-10.09.2021 р., у тексті замовлення № 368 зазначено: ціна - 101 000 грн; завдаток - 81 560 грн; термін встановлення - 23.11.2021р.

У судовому засіданні сторонами не заперечувався факт передачі коштів, але у доларах США, що у гривневому еквіваленті становило зазначені у замовленнях суми. Також позивач та його представник наголосили на тому, що фактично це було сплачено аванс, а не завдаток.

У матеріалах справи також знаходиться копія розписки від 13 листопада 2021 року, складена ОСОБА_2 , згідно якої останній зобов`язується до 12.12.2021р. встановити комплект меблів у вигляді кухні та шаф згідно замовлення № 304. У випадку не виконання замовлення зобов`язується повернути у повному обсязі всю суму коштів за замовлення № 304 + 50% неустойки від замовлення ( том 1 а.с. 20).

Оригінал розписки знаходиться у позивача, яку було оголошено останнім в судовому засіданні.

Представник відповідача не заперечив факт написання цієї розписки ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що у зв`язку із своєчасним невиконанням зобов`язання ОСОБА_1 відповідачу було направлено Претензію (в порядку досудового врегулювання) від 24 січня 2022 року, із вимогою повернути йому суму завдатку та 50% неустойки від замовлення ( том 1 а.с. 17).

Як убачається зі змісту позовної заяви, а також пояснень ОСОБА_1 та його представника у судовому засіданні, 07 грудня 2021 року працівники ФОП ОСОБА_2 привезли частину деталей меблів до квартири позивача, зокрема деталі із яких повинні були зібрати шафи-купе та стільницю і стінову панель для кухні. На вказаних деталях ОСОБА_1 виявив дефекти, що зафіксував шляхом фото та відео зйомки, про що повідомив відповідача.

09 грудня 2021 року знову приїхали працівники ФОП ОСОБА_2 , привезли інші деталі кухні і почали їх збирати. Приймаючи до уваги, що ці деталі також мали дефекти, меблі не були встановлені, а відповідач пізніше погодився під час розмови, що виготовлені меблі він забирає і повертає позивачу всі кошти.

Представник ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечив щодо надання згоди його довірителем у поверненні коштів, мотивуючи тим, що ОСОБА_1 не надав можливості його працівникам встановити у квартирі меблі, які були виготовлені за індивідуальним замовленням споживача і які вже не можуть бути реалізовані іншій особі. Позивач в односторонньому порядку розірвав договірні умови між сторонами, при цьому не підтвердив належними доказами наявність дефектів виготовлених меблів. Фото чи відео не можуть підтверджувати дефекти виготовленої продукції. ОСОБА_1 власними діями не дав можливість здійснити монтаж меблів і тим самим довести або спростувати наявність у них недоліків та дефектів. Також представник пояснив, що відповідач на даний час проходить службу у лавах Збройних Сил України, не має можливості надати пояснення у судовому засіданні. Також наголосив на тому, що виготовлені меблі знаходяться на складі і при наданні згоди позивача можуть бути встановлені у його квартирі.

У преамбулі до Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до визначень, наведених у статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації.

Споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Недолік - будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів, умовам договорів або вимогам, що пред`являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем).

Істотний недолік - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.

У наведених правовідносинах Руденко виступає споживачем, а фізична особа-підприємець ОСОБА_2 виконавцем, який виконує роботи, у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно частиною 3 статті 10 Закону, споживачі під час замовлення або використання продукції мають право на належну якість продукції та обслуговування.

У разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: 1) безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; 2) відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги); 3) безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи; 4) відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи; 5) реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору.

Зазначені вимоги підлягають задоволенню у разі виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) або під час її виконання (надання), а в разі неможливості виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) - протягом гарантійного чи іншого строку, встановленого договором, чи протягом двох років з дня прийняття виконаної роботи (наданої послуги) у разі відсутності гарантійного чи іншого строку, встановленого законодавством або договором.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася.

Згідно положень статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Статтею 571 ЦК України встановлено наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком. Так, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора.

Відповідно до частини 1 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

За приписами статті 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується, якщо це встановлено договором або законом.

Правила статті 1167 ЦК України регулюють позадоговірні (деліктні) відносини.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц, зазначено, що спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом.

За вимогами статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Предметом позову є матеріально правова вимога позивача до відповідача щодо якої він просить ухвалити рішення, а підставою обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як передбачено вимогами статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76, 80, 229 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Із копії розписки від 13 листопада 2021 року вбачається, що ОСОБА_2 зобов`язався перед ОСОБА_1 у випадку невиконання зобов`язання по встановленню комплекту меблів у вигляді кухні і шаф згідно замовлення № 304 до 12 грудня 2021 року, повернути всі отримані кошти по замовленню №304 та сплатити споживачу неустойку у розмірі 50% від вартості замовлення.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 не надано доказів, що відповідач своєчасно не приступив до виконання зобов`язання за укладеними між ними договорами, або виконував роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк до 12 грудня 2021 року стає неможливим.

Колегія суддів наголошує на тому, що матеріали справи не містять таких доказів і їх не встановлено в апеляційному суді.

Як убачається із матеріалів справи працівники відповідача 09 грудня 2021 року приступили до встановлення меблів у квартирі позивача, однак їх роботу було припинено на вимогу ОСОБА_1 .

Отже правових підстав, визначених положеннями Закону України «Про захист прав споживачів», для відмови позивача від договору про встановленню в його квартирі виготовлених меблів не було, оскільки виконавець своєчасно приступив до виконання зобов`язань за договором.

Посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що виготовлені деталі меблів мали дефекти, сколи, тощо, не підтверджені належними доказами. Дефектні акти позивачем не складалися.

Долучені до матеріалів справи відеозаписи та фотознімки не дають можливості суду підтвердити або спростувати факт наявності істотних недоліків виготовлених меблів у розумінні положень пункту 15 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для розірвання споживачем договору і відшкодування виконавцем заподіяних збитків.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що для з`ясування питання чи є виявлені дефекти та пошкодження істотними недоліками виготовленої продукції, необхідні спеціальні знання. Проте, в обгрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 та його представником клопотань про призначення експертизи не заявлено і такі клопотання були відсутні в апеляційному суді після роз`яснення їм такого права у судовому засіданні.

Встановлені обставини по справі та досліджені докази дають підстави вважати, що невиконання зобов`язань відповідача перед позивачем було зумовлено зупиненням його виконання безпосередньо ОСОБА_1 при недоведеності останнім виникнення правових підстав для цього.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Колегія суддів погоджується із таким висновками, оскільки відсутні правові підстави для стягнення із відповідача на користь позивача коштів, сплачених ОСОБА_1 для забезпечення виконання зобов`язання, при цьому у даному випадку немає правового значення яким чином їх отримав ОСОБА_4 , як завдаток чи авансовий платіж. Також відповідно не підлягають до задоволення позовні вимоги у частині стягнення на користь позивача 50% неустойки від суми боргу, що становить 125 100 грн та 10 000 грн моральної шкоди.

Колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлений можливості за домовленістю із відповідачем створити умови для виконання останнім свого зобов`язання.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

За приписами пункту 1 частини 1 стаття 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чаплієвої Кристіни Володимирівни залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30 грудня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 20 червня 2025 року.