Справа № 570/6169/24
провадження № 2-п/570/11/2025
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

17 червня 2025 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Полюхович М.В.,

розглянувши заяву відповідача про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та скасування державної реєстрації права власності,

у с т а н о в и в:

покликаючись на неможливість участі відповідача у справі через відсутність інформації про неї відповідач у поданій до суду 18 квітня 2025 року заяві просить заочне рішення у справі від 13 березня 2025 року скасувати та справу призначити до розгляду.

17 червня 2025 року позивач ОСОБА_3 подала до суду письмову заяву, у якій не заперечує щодо скасування заочного рішення.

У надісланій поштою до суду заяві про перегляд заочного рішення відповідач ОСОБА_4 повідомила, що з 2020 року постійно проживає за кордоном. Вказує, що заочне рішення ухвалене без її участі, тому відповідно до ст.284 ЦПК України просить його скасувати, позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить заяву про перегляд заочного рішення розглянути без її участі.

12 травня 2025 року на електронну адресу суду надіслана заява про розгляд справи без участі ОСОБА_2 , вказує, що позов визнає в повному обсязі, просить позовні вимоги задоволити. Вказаний документ надісланий без накладення електронного цифрового підпису з електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складений відповідний акт.

Зважаючи на те, що їх з`явлення не визнане обов`язковим, враховуючи відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення по заяві, суд, беручи до уваги встановлені розумні строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути клопотання за їх відсутності та відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд застосував такі норми.

Глава 8 ЦПК України регламентує порядок постановлення заочного рішення. Зазначеними нормами ЦПК України суд керувався при розгляді цивільної справи. Згідно з ч.1 ст.284 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. Поряд із цим відповідачем не зазначаються та не подаються докази. Лише сукупність вказаних підстав можуть слугувати підставою для скасування заочного рішення.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Однією з засад цивільного судочинства згідно п.11 ч.3 ст.2 ЦПК України є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Суд прийшов до таких висновків.

Покликаючись на рішення державного реєстратора про відмову у проведенні реєстраційних дій позивач у поданій до суду 02 грудня 2024 року позовній заяві просить:

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, спадкова справа №17/2016, серія та номер 1738, виданий 18.09.2017 приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинцем В.П. та скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зареєстрованого на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,204 га, кадастровий номер :03:009:0067.

- визнати недійсним свідоцтво про право на сладщину за заповітом, спадкова справа №17/2016, серія та номер 1737, виданий 18.09.2017 приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинцем В.П. та скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зареєстрованого на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0392 га, кадастровий номер :03:009:0066.

Суд перевірив місце реєстрації відповідача, яке співпадає з вказаним позивачем: АДРЕСА_1 .

Згідно з матеріалами справи, суд здійснював виклик відповідача ОСОБА_2 шляхом надіслання повістки на останню відому адресу місця її реєстрації, а також через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Направлені на вказану адресу відповідача ухвала про відкриття провадження разом з копією позовної заяви повернулись до суду, як не вручені адресату з такої причини: «за закінченням терміну зберігання».

13 березня 2025 року винесене заочне рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та скасування державної реєстрації права власності.

Згідно з твердженнями відповідача ОСОБА_2 про існування рішення вона дізналася 15 квітня 2025 року з Єдиного реєстру судових рішень, про ухвалення якого її повідомила позивач.

Згідно зі ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Крім того, відповідно до ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі №921/6/18).

Як виснував Верховний Суд у постанові від 11.06.2021 року по справі № 2-6236/11 та у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 2-4159/12 сам лише факт неотримання заявником поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав судові повістки за належною адресою (місцем зареєстрованого проживання) та які повернулись до суду у зв`язку з їх неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною неявки в судове засідання, оскільки це зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, в т.ч. неповідомлення відповідачем суду іншої адреси проживання/перебування відмінної від адреси його зареєстрованого місця проживання.

Отже, суд встановив, що ОСОБА_2 була проінформована про існування цивільної справи щодо неї, але не скористалася своїми правами як учасник справи, не ознайомилася з інформацією щодо розгляду справи, яка розміщується на офіційному сайті «Судова влада», який є у загальному доступі. Саме за допомогою цього сайту та сайту «Єдиний державний реєстр судових рішень» відповідач могла ознайомитися з датою наступного судового засідання та текстом судового рішення та суттю спору.

Суд критично ставиться до тверджень відповідача про її постійне проживання закордоном (а саме в Іспанії) з 2020 року, оскільки нею вона подала заяву про перегляд заочного рішення, підписану власноручно та відправлену поштою з адреси: АДРЕСА_2 - поруч з місцем реєстрації позивача.

Суд звертає увагу, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається /ч.1 ст.44 ЦПК України/.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції) наголошує, що п.1 ст.6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, повязаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п.36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п.132).

Разом з тим, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства», (п.57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (п.65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п.59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства» (п.98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Z. Та інші проти Сполученого Королівства» (п.93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі «ОСОБА_5 Ганс-Адам II проти Німеччині» (п.45).

Обставини, на які посилається відповідач в своїй заяві про перегляд заочного рішення, не спростовують висновків суду, наведених у заочному рішенні. Отже суд вважає, що заява відповідача про перегляд заочного рішення не містить посилання на докази, які могли б мати істотне значення для правильного вирішення справи і які не були досліджені судом, зокрема на момент розгляду справи та прийняття заочного рішення по справі. від 13 березня 2025 року.

Відтак, фактично наведені відповідачем посилання є незгодою із рішенням суду першої інстанції, встановленими ним обставинами, наданою судом оцінкою доказам та застосованими до спірних відносин нормами законодавства, що є підставою для апеляційного оскарження рішення, а не для скасування заочного рішення, адже суд першої інстанції не має повноважень скасовувати заочне рішення для надання іншої оцінки тим самим обставинам та доказам, що вже наявні у матеріалах справи, а будь-яких нових доказів, що могли би істотно вплинути на рішення суду, відповідач не надала.

Таким чином, підстав для скасування заочного рішення немає, тому заяву відповідача про перегляд заочного рішення слід залишити без задоволення, що не позбавляє його права на оскарження вказаного рішення суду у загальному порядку. Відповідно до ч.4 ст.287 ЦПК України заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ч.1 ст.353 ЦПК України не передбачено оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду такої ухвали. Відповідно до п.4 ч.5 ст.357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. Згідно з ч.2 ст.353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. Разом з тим, враховуючи вимоги ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає право на справедливий суд, позбавлення за даних обставин права на апеляційне оскарження є фактично порушенням принципів рівності всіх перед законом і судом та доступу до правосуддя.

На підставі наведеного, керуючись ст.287 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

відмовити у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та скасування державної реєстрації права власності.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Суддя: Кушнір Н.В.