ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5590/25 Справа № 186/23/24 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко С. М. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частини)

18 червня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря cудового засідання: Гвоздєва М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу №186/23/24 за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» - Козак Тетяни Олександрівни, яка діє за довіреністю, на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Демиденко С.М., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач АТ «ТАСКОМБАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого посилається на те, що 29 серпня 2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та відповідачем було укладено кредитний договір №, згідно п.1.1. якого кредитодавець зобов`язується надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених цим договором, а позичальник, згідно з п.1.3 Кредитного договору, зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах передбачених в Паспорті кредиту №570831, який є невід`ємною частиною цього Договору.

Згідно з п.2.1. Кредитного договору всі інші умови кредитного договору, викладені в Паспорті кредиту та в Умовах отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР», які розміщені на сайті ТОВ «ФК «ЦФР» та з якими Позичальник ознайомився до укладення цього Договору та до яких Позичальник приєднується підписавши цей Договір.

Відповідно до п.2.2. Кредитного договору, цей Договір, паспорт кредиту №5918648, Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» - складають єдиний кредитний договір.

Відповідно до умов Паспорту кредиту та кредитного договору, позичальнику було надано грошові кошти в сумі 232764,00 грн. строком користування 60 місяців зі сплатою річних процентів 0,01% від суми боргу за договором та щомісячних процентів 2,49 % від суми кредиту.

Кредит надається безготівковим шляхом, протягом 3 (трьох) банківських днів від дня укладення договору (п.4 Паспорта кредиту).

Позичальник підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних Позичальником умов кредитування.

Відповідно до п.5.1. Умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» (далі за текстом - Умови отримання кредитів) Позичальник зобов`язується щомісячно, у граничний термін, повертати чергову частину кредиту та сплачувати щомісячні і річні проценти.

Кредит відповідачем було отримано шляхом безготівкового перерахування коштів у спосіб, зазначений в Паспорті Кредиту №5710831 (п.4), отже Кредитодавець, свої обов`язки за Кредитним договором виконав в повному обсязі.

01 вересня 2021 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «ТАСКОМБАНК» укладено договір про відступлення права вимоги № 01/09/21, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ЦФР» відступив АТ «ТАСКОМБАНК» права вимоги за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором № від 29 серпня 2022 року з усіма наступними додатками та змінами.

Відповідно до умов цього Договору та Витягу з Реєстру прав вимоги до Договору про відступлення права вимоги №01/09/21 від 01 вересня 2021 року, Позивач є Новим кредитором Боржника ОСОБА_1 за Кредитним договором № від 29 серпня 2022 року з усіма наступними додатками та змінами.

Факт передачі права вимоги за вищезазначеним договором, а також відповідний розмір зобов`язання, що існував на момент передачі, підтверджуються Реєстром прав вимоги до Договору про відступлення права вимоги, Випискою та Розрахунком заборгованості, доданими до даної позовної заяви. Дана інформація є відомою Боржнику.

Разом із тим умови вищезазначеного Кредитного договору Позичальником не виконані, кредитні кошти у встановлені договором (Графіком погашення кредиту) строки не повернуті.

Вважає, що наявні очевидні ознаки неспроможності Позичальника належним чином обслуговувати кредитне зобов`язання та/або порушення умов Договору, що є наслідком виникнення у позивача права вимагати повернення суми кредитних коштів, що в т.ч. передбачено ч.2 ст.1054 ЦК України.

Вказує на те, що керуючись ч.2 ст.1050, ст.1048 ЦК України та Кредитним договором, відповідачу було надіслано Повідомлення-вимогу про дострокове повернення кредиту та погашення заборгованості за кредитним договором в стислі терміни, однак зазначені порушення не були усунені, а заборгованість так і не була погашена. У зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача на користь АТ «ТАСКОМБАНК» заборгованість за Кредитним договором № від 29 серпня 2022 року, яка склалась станом на 26 грудня 2023 року, у розмірі 269594 гривні 59 копійок, з яких:

- заборгованість по тілу кредиту (в т. ч. прострочена) - 215 270,60 грн;

- заборгованість по річним процентам (в т. ч. прострочена) - 15,30 грн;

- заборгованість по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена) - 54 308,69 грн.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2025 року позовні вимоги АТ «ТАСКОМБАНК» - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ТАСКОМБАНК» заборгованість за кредитним договором, що виникла станом на 26 грудня 2023 року в розмірі 90195,71 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту (в т. ч. прострочена) - 35871,72 грн; заборгованість по річним процентам (в т. ч. прострочена) - 15,30 грн; заборгованість по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена) 54 308,69 грн. В задоволені решти вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду, АТ «ТАСКОМБАНК»подав апеляційну скаргу, в якій не погодився з рішенням суду першої інстанції, вважає його необґрунтованим, винесеним без повного з`ясування обставин справи, та з порушенням норм матеріального права, і відповідно таким, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування зазначив, що висновок суду, щодо ненадання позивачем належних і допустимих доказів того, що до нього дійсно перейшло право вимоги до відповідача, на яких умовах та в якому обсязі цей перехід відбувся та факт того, що відповідача було належним чином про це повідомлено, не відповідає обставинам справи, зроблений без відповідної оцінки змісту позовної заяви та наданих Позивачем доказам (додавалось до позовної заяви).

АТ «ТАСКОМБАНК» було долучено до матеріалів справи Повідомлення про відступлення права вимоги за Кредитним договором ОСОБА_1 на підставі Договору про відступлення права вимог №01/09/2021 від 01 вересня 2021 року. Дане повідомлення стосується кредитного договору, який було укладено із ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «ЦФР» 29 серпня 2022 року - а саме Кредитний договір №. Про що зазначено в тексті даного Повідомлення про відступлення прав вимог.

Проте суд, ухвалюючи рішення не звернув увагу на дату укладення кредитного договору та його номер, зазначений в Повідомленні, внаслідок чого дійшов до невірного висновку, що відступлення права вимоги за кредитним договором № від 29 серпня 2022 року було здійснено на підставі Договору про відступлення права вимог №01/09/21 від 01 вересня 2021 року. Та не досліджував інші докази надані Позивачем на підтвердження своїх вимог.

Вважає, що саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги, не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для часткового задоволення позовних вимог у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора. (Постанова ВС від 06 лютого 2018 року по справі №278/1679/13- ц).

Відповідач, скориставшись своїм правом, подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на судову практику Верховного суду України, зазначив, що позивачем не доведено факт укладання з ним кредитного договору, не доведено факт отримання грошових коштів, а також наявності права вимоги, у зв`язку з чим просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що 29 серпня 2022 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та відповідачем було укладено кредитний договір №, згідно умов якого позичальнику було надано грошові кошти у розмірі 232 764 грн. на строк 60 місяці зі сплатою річних процентів 0,01% від суми боргу за договором та щомісячних процентів 2,49 % від суми кредиту.

Сторони кредитного договору погодили, що позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснити повернення кредиту на умовах, передбачених в паспорті кредиту № 5918648, який є невід`ємною частиною цього договору.

Кредит Відповідачем було отримано шляхом безготівкового перерахування коштів у спосіб, зазначений в Паспорті Кредиту №5918648 (п.4).

01 вересня 2021 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «ТАСКОМБАНК» укладено договір про відступлення права вимоги № 01/09/21, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЦФР» передало АТ «ТАСКОМБАНК» права вимоги в тому числі за кредитним договором № від 29 серпня 2022 року, укладеним з відповідачем.

Пунктом 1.3 кредитного договору визначено порядок повернення кредиту, кількість та розмір платежів, періодичність внесення (графік платежів).

Всі умови кредитного договору викладені в Умовах отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР», які розміщені на сайті ТОВ «ФК «ЦФР» (www.kreditmarket.ua) та за якими позичальник ознайомився до укладення цього договору та до яких приєднався підписавши цей договір.

Відповідно до графіку платежів, відповідач зобов`язався сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту із визначенням кількості та розміру платежів, періодичністю їх внесення терміном до 10 вересня 2027 року.

Також, до кредитного договору додано Умови отримання фінансових кредитів, якими визначено порядок та умови надання кредитів, проценти, відповідальність сторін, виконання грошових вимог, черговість погашення вимог, вирішення спорів.

06 жовтня 2023 року АТ «ТАСКОМБАНК» надіслало відповідачу повідомлення-вимогу від 02 жовтня 2023 року, якою сповіщено про відступлення прав вимоги за кредитним договором, з вимогою достроково повністю повернути кредит в розмірі 269594,59 грн.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості по кредитному договору № від 29 серпня 2022 року, укладеному з позичальником ОСОБА_1 , станом на 26 грудня 2023 року заборгованість становить 269 594,59 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) - 215 270,60 грн; заборгованість по річним процентам (в т.ч. прострочена) - 15,30 грн.; заборгованість по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена) 54 308,69 грн.

Судом встановлено, що відповідачем не було отримано повідомлення-вимогу від 02 жовтня 2023 року. Вказана обставина не була доведена позивачем належними доказами, що свідчить про необізнаність відповідача про заміну позичальника в зобов`язанні.

Письмовими матеріалами справи встановлено невиконання відповідачем умов кредитного договору № від 29 серпня 2022 року, відповідно вимоги позивача щодо погашення заборгованості є правомірними.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що строк вказаного договору закінчується 10 вересня 2027 року, відповідач досудову вимогу про дострокове повернення кредиту не отримував, про заміну кредитодавця не був обізнаний, відповідно задоволенню підлягають вимоги позивача лише в частині заявлених позовних вимог, а саме стягнення простроченої суми заборгованості станом на 26 грудня 2023 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договорам застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами нарахованими за користування кредитом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження №12-142гс19) зазначено, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду вже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою ст.1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством.

Згідно ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №161/16891/15-ц (провадження №61-517св18) зроблено правовий висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно вказаної норми Закону України підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21), від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20 (провадження № 61-168св21), від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20 (провадження № 61-9207св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 752/14554/15-ц (провадження № 61-14046св21), від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц (провадження № 61-648св21, ЄДРСРУ № 104644740).

Як вбачається з матеріалів справи Банк звернувся до суду з даним позовом після не сплати відповідачем певної кількості платежів по кредитному договору згідно встановленого графіку погашення, в результаті чого за період з 29 серпня 2022 року по 01 грудня 2023 року виникла заборгованість тільки за тілом кредиту в розмірі 215 270,60 грн.

Крім того, як зазначає апелянт в своїй скарзі, виникла заборгованість 15,30 грн. по річним процентам (в т.ч. прострочена); а також 54 308,69 грн. - заборгованість по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена).

На підтвердження вказаних обставин банком надано розрахунок кредитної заборгованості за договором № від 29 серпня 2022 року та виписку по особовому рахунку за період з 29 серпня 2022 року по 26 грудня 2023 року.

Як вбачається із наданого кредитного договору № від 29 серпня 2022 року, який підписаний відповідачем, сторони погодили умови кредитування, зокрема погодили щомісячні проценти на рівні 2,49% на місяць на залишок заборгованості та загальні річні на рівні 0,01% від суми боргу, порядок повернення кредиту, кількість та розмір платежів, періодичність внесення платежів (графік платежів), паспорт кредиту №5918648.

Підпунктом 1.2 п.1 кредитного договору визначено, що кредит надається позичальнику на строк 60 місяців, тобто строк дії договору становить до 12 серпня 2027 року.

У даній справі, звертаючись до суду з позовом, товариство обґрунтовувало свої вимоги наявністю заборгованості за кредитним договором та правом вимагати дострокового повернення суми кредиту та відсотків у зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 26 липня 2023 року у справа №757/2278/14-ц (провадження №61-1085св23), у разі пред`явлення кредитором позову про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором саме на позивача покладається обов`язок з доведення того, що строк виконання такого зобов`язання настав.

Частиною 4 статті 16 ЗУ «Про споживче кредитування» (який є спеціальним законом, і яким слід керуватись при вирішенні даної справи) передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці, кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Тобто спеціальний закон пов`язує право кредитодавця вимагати дострокового погашення кредиту за певних умов, зокрема, якщо це передбачено кредитним договором.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Для встановлення дійсних фактичних обставин справи сторони мають надати до суду належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підлягають оцінці судом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша, третя статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 79 ЦПК України докази мають бути достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що укладеним з відповідачем кредитним договором не передбачено права кредитодавця вимагати дострокового погашення кредиту.

У постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Верховний Суд наголошує на тому, що у справах про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором саме позивач повинен довести у судах першої та апеляційної інстанцій, що відповідно до умов укладеного кредитного договору строк виконання такого зобов`язання є таким, що настав, а тому позичальник продовжує користуватися цими грошовими коштами неправомірно. У разі дострокового стягнення суми кредиту саме позивач має довести, що такий обов`язок виник, оскільки виключно з ініціативи кредитора та у порядку, визначеному умовами кредитного договору, в односторонньому порядку відбулася зміна умов такого договору, зокрема щодо строку виконання цивільного зобов`язання.

В оцінці цього визначальними є умови кредитного договору. Такий договір є джерелом правового регулювання цивільних відносин між сторонами, який визначає обов`язкові для обох сторін правила поведінки, відмінні від їх законодавчого регулювання.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не довів в суді, з наданням належних та допустимих доказів, свого права на звернення до суду з позовом про дострокове погашення всієї суми кредиту за договором, укладеним з відповідачем. Матеріали справи таких доказів не містять.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову, а саме стягнення поточної заборгованості яка склалась станом на 26 грудня 2023 року в розмірі 90 195,71 грн.

Доводи апеляційної скарги позивача судом апеляційної інстанції відхиляються з підстав наведених в даній постанові.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Першотравенський міський суд Дніпропетровської області від 28 лютого 2025 року немає.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про відмову у задоволенні апеляційної скарги, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» - залишити без задоволення.

Рішення Першотравенський міський суд Дніпропетровської області від 28 лютого 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 18.06.2025р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв