Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

за участю:

секретаря судового засідання Ткаченко Ю.В.,

представниці позивачки Ковалець М.І..

представника відповідача Шевченко В.С.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Ковалець Марта Ігорівна, до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Васюта Вікторія Мирославівна про усунення від права спадкування

в с т а н о в и в:

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява адвоката Ковалець Марти Ігорівни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивачка), до ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , місцезнаходження: Закарпатська установа виконання покарань (№9), м. Ужгород, вул. Довженка, 8А (далі відповідач), у якій представниця позивачки просить суд:

-усунути відповідача від права на спадкування після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для усунення відповідача від спадкування після смерті матері в силу приписів частини 1 статті 1224 ЦК України, за якою не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Поряд із цим, представниця позивачки покликається на наявність вироку, яким відповідача засуджено за ч. 1 ст. 122 та ч. 3 ст. 135 КК України.

До суду від представника відповідача надійшов відзив, у якому він проти позову заперечив. Відзив обґрунтований тим, що дії відповідача, за які його визнано винним та засуджено, не було кваліфіковано як вбивство чи замах на вбивство.

Третя особа право на подання пояснень щодо позову та відзиву не скористалася, що не перешкоджає розгляду та вирішенню справи по суті за наявними матеріалами.

Ухвалою від 19.12.2024 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 20.05.2025 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Заходи забезпечення позову та доказів, зокрема, шляхом їх витребування не вживалися.

У судовому засіданні представниця позивачки позовні вимоги підтримала, просили позов задовольнити.

У судовому засіданні відповідач та його представник проти позову заперечили, просили позов залишити без задоволення.

У судове засідання третя особа не з`явилася, належним чином повідомлена про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення не подала.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Сторони у справі є рідними братом та сестрою.

Учасниками справи не заперечується та не оспорюється, що як позивачка, так і відповідач, прийняли спадщину після смерті їхньої матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.05.2024 по справі №308/5720/24, який набрав законної сили 24.06.2025, відповідача визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122 та ч. 3 ст. 135 КК України, за таких обставин.

Так, у період часу із 13.11.2023 по 23.11.2023 (точного часу слідством не встановлено) ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем спільного проживання зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ґрунті неприязних стосунків з останньою, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, наніс останній не менше 10 (десяти) ударів невстановленими тупими предметами, якими могли бути затиснуті в кулак та обуті ноги, в різні частини голови та тулуба, чим спричинив потерпілій тілесні ушкодження у вигляді:

- синців на шкірних покривах правої вилично-щічної ділянки, лівої (та правої нижньої повіки, правого крила носа, лівої щічної ділянки, передньої поверхні грудної клітини; крововиливів у м`які тканини в потиличній, правій скроневій і лівій лобно-тім`яній ділянках голови, які стосовно живих осіб мають незначні скороминучі наслідки тривалістю не більше 6-ти днів і за цією ознакою згідно з п. 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затвердженнях Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що не спричинили короткочасний розлад здоров?я, і є прижиттєвими;

- вогнищевий внутрішньомозковий паравентрикулярний забій правої півкулі з явищами енцефаломаляції, який стосовно живих осіб тягне за собою розлад здоров`я тривалістю більше 21-го дня і за цією ознакою згідно п. 2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затвердженнях Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості, є прижиттєвим і може знаходитися в опосередкованому зв`язку з настанням смерті.

Внаслідок нанесених тілесних ушкоджень потерпіла ОСОБА_3 без свідомості пролежала на підлозі у одній із кімнат зазначеної квартири поки її 23.11.2023 не доставили до лікарні.

Крім цього, у цей же період часу ОСОБА_1 , після нанесення зазначених тілесних ушкоджень своїй матері ОСОБА_3 , з якою проживав однією сім`єю, діючи зі злочинною недбалістю, залишив останню на підлозі в приміщені вказаної квартири без допомоги, розуміючи, що потерпіла ОСОБА_3 знаходиться у безпорадному стані, без свідомості, яка без сторонньої допомоги не має змоги прийняти ефективні міри для самозбереження внаслідок безпорадного стану і несприятливих погодних умов, пов`язаних із низькою температурою навколишнього середовища, ОСОБА_1 залишив потерпілу у непристосованому для проживання приміщенні вказаної квартири, у якій не працювало опалення, внаслідок чого поставив потерпілу у небезпечний для життя стан, при цьому маючи таку можливість, не надав їй допомогу, а також не повідомив про вказане сторонніх осіб, внаслідок чого потерпіла ОСОБА_3 померла через загальне переохолодження організму внаслідок дії надмірно низької зовнішньої температури.

Ухвалюючи вирок, суд дійшов до висновку, що мали місце діяння, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_1 передбачених ч. 1 ст. 122 КК України, а саме умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину та кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 135 КК України, а саме завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, якщо це спричинило смерть особи.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із такого.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

За правилами статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Суд з`ясував, що сторони у справі є рідними братом і сестрою, їх матір`ю була ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до статті 1261 ЦК України позивачка та відповідач є спадкоємцями першої черги спадкоємців за законом.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, позивачка просила усунути відповідача від права на спадкування після смерті матері на підставі частини 1 статті 1224 ЦК України, оскільки відповідач умисно позбавив життя спадкодавця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Так, згідно з частиною 1 статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом.

Оскільки діяння, зазначені у частині першій статті 1224 ЦК України є кримінально караними, то вони повинні бути підтверджені обвинувальним вироком суду або постановою про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, які є самостійною та достатньою підставою для усунення від права на спадкування.

Підставою для усунення особи від права на спадкування за частиною першою статті 1224 ЦК України є наявність в її діях вини у формі умислу.

Відповідно до статті 23 КК України виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Статтею 24 КК України передбачено, що умисел поділяється на прямий і непрямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.05.2024 по справі №308/5720/24 встановлено, що ОСОБА_1 , після нанесення зазначених тілесних ушкоджень своїй матері ОСОБА_3 , з якою проживав однією сім`єю, діючи зі злочинною недбалістю, залишив останню на підлозі в приміщені вказаної квартири без допомоги, розуміючи, що потерпіла ОСОБА_3 знаходиться у безпорадному стані, без свідомості, яка без сторонньої допомоги не має змоги прийняти ефективні міри для самозбереження внаслідок безпорадного стану і несприятливих погодних умов, пов`язаних із низькою температурою навколишнього середовища, ОСОБА_1 залишив потерпілу у непристосованому для проживання приміщенні вказаної квартири, у якій не працювало опалення, внаслідок чого поставив потерпілу у небезпечний для життя стан, при цьому маючи таку можливість, не надав їй допомогу, а також не повідомив про вказане сторонніх осіб, внаслідок чого потерпіла ОСОБА_3 померла через загальне переохолодження організму внаслідок дії надмірно низької зовнішньої температури.

З цього приводу суд додатково звертає увагу на те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України, може бути вчинене із прямим або непрямим умислом. Відсутність умислу виключає застосування ст. 122 КК.

У свою чергу, кримінальне правопорушення за ч. 3 ст. 135 КК України передбачає завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, старість, хворобу або внаслідок іншого безпорадного стану.

«Завідомість», про яку зазначено у ст. 135 КК, означає, що винний усвідомлює, що інша особа, знаходиться в небезпечному для життя стані, що він зобов`язаний і має можливість надати їй допомогу і відмовляється від цього.

Отже, дії щодо залишення без допомоги характеризуються прямим умислом.

Якщо винний своїми діями поставив потерпілого в небезпечний для життя стан і не надав йому допомоги, до смерті може бути лише необережність. Якщо ж буде доведено умисел (прямий або непрямий) по відношенню смерті, то відповідальність повинна наставати за умисне вбивство або умисне заподіяння тілесних ушкоджень відповідного рівня тяжкості.

Беручи до уваги формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним у справі №308/5720/24, суд вказує на те, що саме відповідача визнано особою, яка своїми діями поставила потерпілу, тобто спадкодавця, у небезпечний для її життя стан.

Цим же вироком підтверджено наявність між вищевказаними діями відповідача та смертю ОСОБА_3 причинно-наслідкового зв`язку та наявність у його діях вини у формі умислу по відношенню до поставлення своєї матері у небезпечний для її життя стан, внаслідок чого вона померла.

Вказане, на переконання суду, дає достатньо підстав для застосування частини 1 статті 1224 ЦК України.

Поряд із цим, суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що дії відповідача, за які його визнано винним та засуджено, не було кваліфіковано як вбивство чи замах на вбивство.

У цьому контексті суд вказує на те, що, по-перше, положення частини 1 статті 1224 ЦК України не містять прив`язки до правил кваліфікації з точки зору кримінального права, тобто не ставлять у залежність можливість усунення від спадкування виключно від кваліфікації дій особи за конкретними статтями кримінального закону.

Натомість приписи наведеної норми окреслюють характер діянь, вчинення яких є підставою для усунення особи від спадкування.

По-друге, відсутні підстави вважати, що понятійний апарат для цілей застосування кримінального закону та приписів ЦК України є беззастережно тотожним. Яскравим прикладом протилежного є концепція розуміння «майна» в КК України та в ЦК України.

Відповідно до положень статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

У свою чергу, в тексті КК України законодавець поряд із терміном «майно» у статтях 189 та 190 розділу VI КК України використовує поняття «право на майно» та «дії майнового характеру».

Означена диференціація дає підстави для висновку, що зазначені цінності не є тотожними.

Так, приміром під «правом на майно» слід розуміти майнові права стосовно набуття права власності на річ шляхом відповідного документального оформлення або набуття права на отримання майна в майбутньому.

Під «діями майнового характеру» слід розуміти здійснення таких вчинків, які проносять винній особі матеріальну вигоду (окрім одержання права чи передачі права на річ). До таких дій належить надання послуг, виконання робіт, погашення боргу перед третіми особами, відмова від повернення боргу тощо.

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 133-141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позов задовольнити повністю.

Усунути ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , місцезнаходження: Закарпатська установа виконання покарань (№9), м. Ужгород, вул. Довженка, 8А від права на спадкування після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , місцезнаходження: Закарпатська установа виконання покарань (№9), м. Ужгород, вул. Довженка, 8А на користь ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду: В.Й. Данко