Житомирський апеляційний суд
Категорія 71 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Коломієць О.С., Павицької Т.М.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 295/13575/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки і піклування Житомирської міської ради, відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання батьківства

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 03 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Чішман Л.М. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, в якому просив визнати його батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та внести зміни до актового запису про народження № 1857 від 02 липня 2016 року, а саме вказати батьком дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог вказував, що він з серпня 2010 року по 24 лютого 2022 року з ОСОБА_2 перебував у цивільному шлюбі. За час спільного проживання відповідачка ІНФОРМАЦІЯ_3 народила сина - ОСОБА_3 .

Згодом, дізнавшись про зраду дружини, він був вимушений піти від неї. Після розриву їхніх стосунків, дитина залишилась проживати з ним протягом більше трьох місяців. У кінці серпня 2016 року відповідачка забрала дитину. Він намагався її відвідувати, однак ОСОБА_2 перешкоджала цьому та під час одного з конфліктів, йому стало відомо, що дитина зареєстрована в органах РАЦС на підставі частини 1 статті 135 СК України. Вказував, що він є біологічним батьком дитини, тому просив позов задовольнити.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 03 червня 2024 року позов задоволено повністю та вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі, відповідачка просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Вказує, що рішення ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки, у ньому не відповідають обставинам справи та прийняті із порушенням норм матеріального та процесуального права, також грубо порушені її права.

Зокрема, суд безпідставно дійшов висновку, що сторони по справі проживали в цивільному шлюбі з 2011 року на підставі свідчень заінтересованих осіб.

Звертає увагу, що її ухилення від участі у призначеній судом генетичній експертизі спростовується матеріалами справи, та, вказує на порушення судом норм процесуального права. Вона не отримувала жодного повідомлення про призначення експертизи та її виклику для надання зразків експертам та такі не містяться в матеріалах справи.

Вважає, що надані покази свідків за клопотанням позивача взагалі не можуть прийматися судом, як докази у даній справі, оскільки вони отримані з грубим порушенням процесуального права.

Зазначає, що письмові повідомлення про дату та час призначення експертизи їй не надходили. Також нею було направлено до Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи запит від 27 березня 2024 року, згідно якого вона просила повідомити про те чи була призначена дата для відбору зразків крові на виконання ухвали від 11 січня 2024 року по справі.

Листом від 03 квітня 2024 року Київське міське клінічне бюро судово-медичної експертизи надало відповідь згідно якої вбачається, що виклик підекспертних осіб не входить до компетенції судових експертів, відповідь дати призначення експертизи 08 березня 2024 року чи іншої дати не надано.

Таким чином, оскільки належне повідомлення осіб про дату та час проведення відбору зразків покладено на Богунський районний суд, останнім не було вчинено належних дій та повідомлення її про таку дату, та, відповідно відсутні були підстави для встановлення ухилення її від проведення експертизи.

З урахуванням наведеного, у суду були відсутні підстави для розгляду справи по суті заявлених вимог, задоволення позовних вимог, оскільки вона не була належним чином повідомлено про дату для відбору зразків крові.

Крім того, вважає, що жодних витрат на правову допомогу не було заявлено позивачем, документів на підтвердження правової допомоги не було долучено. При цьому, жодних інших клопотань та підтверджуючих документів на надання правової допомоги на її адресу не було направлено, електронні матеріали справи таких документів не містять, що вказує на грубі порушення її прав на подання заперечення та спростування нарахованих сум правової допомоги.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

Представник позивача - адвокат Чайковська Р.А. у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала, просили відмовити в її задоволені, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась. Остання не вийшла на зв`язок у режимі відео-конференції, відповідно до заявленого нею клопотання. Також не з`явилися представники третіх осіб, клопотань від останніх не надійшло.

При таких обставинах суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд мотивував своє рішення тим, що під час розгляду справи було вжито належних процесуальних заходів з метою проведення судово-медичної генетичної експертизи та забезпечення участі відповідачки у її проведенні. ОСОБА_2 не надано жодних доказів наявності поважних підстав, які перешкоджали їй з`явитися до експертної установи для забору відповідних зразків крові.

Із урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що слід визнати батьківство позивача, оскільки наявні докази для цього, а також ухилення відповідачки від проведення судово-медичної генетичної експертизи з метою встановлення істини у справі, дає суду підстави встановити факт наявності кровного споріднення між позивачем і дитиною ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками мотивуючи наступним.

Судом установлено та стверджується матеріалами справи, що позивач та відповідач проживали в цивільному шлюбі з 2011 року. Відповідно до актового запису про народження № 1857 від 02 липня 2016 року, народився ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в графі «Батько» записаний ОСОБА_4 , в графі «Мати» - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Відомості про батька записані за заявою матері відповідно до частини 1 статті 135 СК України.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

За приписами частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Частиною першою статті 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 613/96/21, зроблено висновок, «щодо предмету доказування у даній категорії справі, то Сімейний кодекс України будь-яких особливостей не визначає. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства».

Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», неодноразово в своїх рішеннях зауважував, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини.

Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства, який необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно із частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Судом першої інстанції вживались належні процесуальні заходи щодо проведення судово-генетичної експертизи (зміст судового рішення не містить зворотного), апеляційний суд з метою встановлення всіх обставини, які мають значення для правильного вирішення справи з додержанням вимог ЦПК України, усуваючи процесуальні недоліки розгляду справи районним судом, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснив учасникам справи їх процесуальне право щодо можливості заявити на стадії апеляційного перегляду справи клопотання про призначення у даній справі судово-генетичної експертизи.

Ухвалою апеляційного суду від 24 грудня 2024 року за клопотанням ОСОБА_2 було призначено судово-медичну (молекулярно-генетичну) експертизу щодо підтвердження чи спростування біологічного батьківства ОСОБА_1 відносно дитини - ОСОБА_3 .

Згідно повідомлення Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 28 березня 2025 року № СЕ-19/111-25/4949-БД молекулярно-генетичну експертизу виконати неможливо, у зв`язку із тим, що для відбору біологічних зразків ОСОБА_2 та дитина - ОСОБА_3 не з`явились.

Після відновлення провадження по справі надійшли додаткові пояснення відповідачки із клопотанням про повторне направлення матеріалів справи для проведення судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи із обґрунтуванням неможливості прибуття її та дитини для проведення такої експертизи в попередньо обумовлений час.

Ухвалою апеляційного суду від 04 червня 2025 року у задоволенні клопотання відмовлено у зв`язку із неповажністю причин неявки ОСОБА_2 та дитини до експертної установи.

Систематичне нез`явлення відповідачки разом із дитиною до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанцій свідчить про її зловживання процесуальними правами, умисне затягування строків розгляду справи та небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивача про визнання за ним батьківства відносно малолітнього ОСОБА_3 .

Колегія суддів наголошує, що місцевим та апеляційним судом вжито усіх належних процесуальних заходів з метою проведення судово-генетичної експертизи та забезпечення участі відповідачки разом із дитиною у її проведенні.

Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Відповідачка не довела наявність поважних підстав, які перешкоджали їй з`явитися разом із дитиною до експертної установи для забору відповідних зразків її та дитини. Вказані дії та бездіяльність відповідачки, призвели до неможливості проведення експертизи, та надають підстави суду визнати факт та встановити, з урахуванням інших доказів, походження дитини від позивача (стаття 109 ЦПК України).

Походження дитини - ОСОБА_3 та визнання його батьківства ОСОБА_1 підтверджується показаннями допитаних у суді першої інстанції свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які були попереджені судом про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань (том 1 а.с.191-198).

Крім того, на досліджених судом світлинах, які долучені до матеріалів справи, спільно зображені сторони по справі, що підтверджує існування між ними на той період відносин.

У правовій державі необхіднозаохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини як батьком так і матір`ю. Таке виховання відповідає у першу чергу інтересам самої дитини.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для визнання батьківства позивача відносно дитини - ОСОБА_3 , а у спростування цього висновку належних та допустимих доказів відповідачкою не надано і таких не встановлено апеляційним судом.

За положеннями статті 134 СК України на підставі заяви осіб, зазначених у статті 126 СК України або рішення суду, орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове свідоцтво про народження.

Відповідно до п.п.20 п.1 Розділу III Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні (надалі Правил), затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.

Згідно із п.2.13 Правил, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є в т.ч. рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

Рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису (п.2.13.1 Правил).

Відповідно до п. п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.

На підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду (п.2.16.4 Правил).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 є біологічним батьком малолітнього ОСОБА_3 у зв`язку з цим також наявні правові підстави для задоволенню вимоги щодо внесення змін до актового запису про народження дитини у частині відомостей про батька.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідачки у частині витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Установлено, що 15 вересня 2022 року між ОСОБА_1 та адвокатом Чайковською Р.А., яка діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 001147 від 19 грудня 2019 року, укладений договір про надання правової допомоги.

За умовами пункту 3.1 цього Договору гонорар адвоката за послуги, визначаються в Протоколі погодження гонорару №1, який є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до протоколу погодження гонорару №1 вартість наданих послуг становить - підготовка позову 4000,00 грн, проведення 1-го судового засідання 1000,00 грн, підготовка процесуальних документів (клопотань) 2000,00 грн, представництво інтересів в апеляційній інстанції 4000,00 грн.

Актом № 1 приймання та передачі послуг у справі № 295/13575/22 від 11 січня 2024 року визначено, що загальна вартість наданих робіт становить 18000,00 грн, яка складається з наступних послуг підготовка позову 4000,00 грн, проведення 4-х судових засідань 4000,00 грн, підготовка процесуальних документів (клопотань) 6000,00 грн, представництво інтересів в апеляційній інстанції 4000,00 грн.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Місцевий суд, дослідивши умови укладеного між позивачем та адвокатом договору, детальний розрахунок наданих адвокатом позивачу послуг, врахував, що адвокатом підготовлено позовну заяву, адвокат є досвідченою в даних питаннях, тому написання позову значної складності не потребувало, адвокат приймала участь в судових засіданнях, підготувала два клопотання, які також є не складними, за таких обставин розмір витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 18000, 00 грн суд першої інстанції обґрунтовано вважав завищеними та неспівмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами та стягнув витрати на оплату адвоката в розмірі 10 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується із визначеним розміром витрат на правничу допомогу і підстав для його скасування чи зменшення не убачає.

Таким чином, доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, апеляційний суд дійшов до висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковими для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду міста Житомира від 03 червня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 05 червня 2025 року.