Номер провадження: 22-ц/813/1145/25
Справа № 501/3365/19
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі судового засідання: Узун Н.Д.,

переглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пасічник Олена Вячеславівна, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 24 листопада 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом про стягнення заборгованості за договором позики в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 123 000 грн та судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що 18 серпня 2019 року було укладено договір позики у простій письмовій формі, відповідно до якого відповідачка отримала від нього в борг грошові кошти у розмірі 123 000 грн. Відповідно до п. 2.1. Договору ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кошти у термін 30 календарних днів з дати отримання позики, однак вищевказані кошти відповідачка не повернула, що стало причиною звернення до суду із даним позовом.

ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції відзив на позовну заяву в якому повідомила про те, що з позивачем вона не знайома, жодних коштів від нього в борг не отримувала. Також зазначила, що дана сума грошових коштів могла виникнути в результаті нестачі в ході проведення інвентаризації після двох крадіжок у кіоску в якому вона працювала продавцем. Просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції, відповідачка ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики з посиланням на те, що вона не знайома з позикодавцем, грошові кошти за договором позики вона не отримувала, в кіоску, де вона працювала, було декілька крадіжок, шляхом залякування її зобов`язали укласти фіктивні договори позики.

Від ОСОБА_2 до суду першої інстанції надійшло відзив на зустрічну позовну заяву в якому він просив суд відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом, вважаючи його безпідставним.

23 листопада 2023 року рішенням Іллічівського міського суду Одеської області позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 18.08.2019 у розмірі 123 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 230 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пасічник Олена Вячеславівна, подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 23 листопада 2023 року та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним договір позики.

Від ОСОБА_2 до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач за первісним позовом просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання, призначене на 15 травня 2025 року об 13 год 50 хв сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками, наявними в матеріалах справи (т. 2, а.с. 70).

Від ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до апеляційного суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги первісного позову та відмовляючи у задоволенні вимог зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що недійсним може бути визнаний лише укладений договір, тобто визнання правочину недійсним і визнання його неукладеним є взаємовиключними правовими підставами. Судом наголошено, що визнання правочину недійсним виключає факт його не укладення. Разом з тим, так як ОСОБА_1 одночасно посилається на недійсність договору позики у зустрічному позові та на неотримання нею коштів, тобто неукладеність договору позики, що на думку суду є взаємовиключним.

Апеляційний суд вважає вказані висновки суду першої інстанції вірними з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що 18 серпня 2019 року між ОСОБА_2 , як позикодавцем, та ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено договір позики у простій письмовій формі, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала позику у розмірі 123 000 грн (а.с. 5).

На підтвердження отримання позики 18 серпня 2019 року ОСОБА_1 підписала розписку про отримання від ОСОБА_2 в борг грошових коштів у розмірі 123 000 грн (а.с. 6).

Відповідно до п. 2.1. Договору ОСОБА_1 зобов`язалася повернути борг у термін 30 календарних днів з дати отримання позики. Разом з тим, доказів повернення боргу матеріали справи не містять.

Заперечуючи проти задоволення первісного та обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_1 зазначала, що фактично кошти за договором позики вона не отримувала, дійсною метою договору є покладення на неї матеріальної відповідальності як на працівника у зв`язку із виконанням трудових функцій, а тому договір позики є фіктивним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошує на доводах зустрічного позову та зазначає, що шляхом залякування директор ТОВ «Прес-служба» Голчинський П.А. не дочекавшись повного розслідування кримінального провадження за фактом крадіжки коштів у сумі 112 265,61 грн зобов`язав ОСОБА_1 , яка є його підлеглою, укласти правочин, а саме написати розписку про позику з невідомим їй чоловіком ОСОБА_2 , якого, як наголошує апелянт, вона ніколи не бачила. Апелянтом повідомлено, що в момент підписання договору позики ОСОБА_2 присутній не був, кошти їй ніколи не передавав. В свою чергу, на думку ОСОБА_1 сума, зазначена в розписці відповідає сумі, яка була викрадена з кіоску, в якому вона працює кіоскером, дане підтверджується інвентарними описами. Крім того, апелянтом також повідомлено, що ОСОБА_1 зверталась до поліції із заявами про крадіжки, після яких було проведено інвентаризацію та виявлено недостачі. Апелянт вважає, що ОСОБА_4 у змові з ОСОБА_2 скористались тим, що ОСОБА_1 є юридично необізнаною людиною похилого віку та таким чином компенсували збитки товариства, спричинені крадіжкою.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Як вбачається із умов договору позики від 18.08.2019, укладеного між сторонами, факт одержання позичальником позики підтверджується розпискою (пункт 1.3.).

Відповідно до пункту 2.1. позикодавець передає позичальникові позику безпосередньо при підписанні сторонами цього договору та видачі розписки.

Позичальник зобов`язується повернути позику протягом 30 календарних днів, при цьому має право на дострокове повернення взятих в борг грошових коштів (пункт 2.2. договору).

У пункті 4.1. договору зазначено, що дія договору закінчується після повернення позики позичальником.

Текст розписки про отримання позики від 18.08.2019 містить інформацію про те, що позичальник ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти на підставі договору позики від 18.08.2019 в сумі 123 000 грн. В розписці зазначено, що гроші отримано в борг.

Таким чином, складена та підписана ОСОБА_1 розписка підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання нею від ОСОБА_2 грошової суми та обов`язок її повернути.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Під час розгляду даної справи як в суді першої інстанції так і під час перегляду судового рішення судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що вона не складала та не підписувала розписку, датовану 18.08.2019, та не отримувала визначену в ній суму коштів.

Доводи апеляційної скарги щодо здійснення впливу на відповідачку з метою компенсації коштів у розмірі збитку, який заподіяно кіоску, в якому працювала ОСОБА_1 не підтверджені належними доказами, так як Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань та рапорт (т. 2, а.с. 23-25) не можуть свідчити про реальну наявність недостачі суми коштів та їх розміру.

Крім того, із наданого витягу вбачається, що наслідком розслідування кримінального правопорушення, станом на 30 липня 2019 року є його закриття на підставі ч. 1 ст. 284 КПУ України, відповідно до приписів якої кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність події кримінального правопорушення.

Також суд звертає увагу на те, що під час розгляду справи позивач ОСОБА_2 повідомляв, що він має жодного відношення до ТОВ «Прес-служба Одеси» та до кіоску, в якому, як стверджує відповідачка, було здійснено крадіжку та виявлено нестачу, не має, а грошові кошти передавав ОСОБА_1 як своїх колишній співробітниці для її особистих потреб.

Виходячи із викладеного, в матеріалах справи відсутні відомості, які б свідчили про підтвердження викладених в апеляційній скарзі обставин.

Щодо доводів апеляційної скарги про фіктивність укладеного договору та визнання його недійсним, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, вчинений сторонами правочин є дійсним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, тоді як обов`язок щодо спростування презумпції правомірності правочину покладається на відповідача.

Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути визнаний фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Таких обставин судом встановлено не було, крім того, ОСОБА_1 не заперечує факту підписання нею боргової розписки, а лише зазначає про свою юридичну необізнаність та відсутність розуміння щодо наслідків такого правочину.

Узгодження сторонами істотних умов договору позики, факт отримання грошових коштів відповідачкою підтверджується змістом розписки, яка власноручно нею підписана. Вказаною розпискою також визначено термін повернення грошових коштів. Відповідачка не довела факту не отримання нею грошових коштів.

Доводи ОСОБА_1 про її працевлаштування в ТОВ «Прес-служба Одеси» не спростовують висновок про наявність відносин позики між нею та фізичною особою ОСОБА_2 , доводи апелянта про те, що вона ніколи не бачила ОСОБА_2 спростовуються наданими позивачем доказами того, що ОСОБА_1 з 03 вересня 2010 року по 22 грудня 2018 року, тобто до написання боргових розписок, перебувала в трудових відносинах з ТОВ «Горпреса», засновником та кінцевим бенефіціарним власником якого є ОСОБА_2 ..

Апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо того, що ОСОБА_1 одночасно посилається на недійсність договору позики у зустрічному позові та на неотримання нею грошових коштів, тобто неукладеність договору позики, що є взаємовиключним.

З вищенаведеного вбачається, що відсутні підстави для задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_1 та скасування оскаржуваного рішення в частині задоволених вимог первісного позову з подальшою відмовою в задоволенні зазначених вимог.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до формальних міркувань та не впливають на розгляд справи по суті. При цьому апеляційний суд зауважує, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі RuizTorija v. Spain, серія A, №303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відтак, наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони спростовуються встановленими судом обставинами та не доводять порушення або неправильного застосування судами норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суду на підставі ст. 375 ЦПК України, відхиляючи апеляційну скаргу, залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пасічник Олена Вячеславівна, - залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 24 листопада 2023 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 05 червня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда