Справа № 761/2527/23
Провадження № 2/761/978/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва під головуванням судді Матвєєвої Ю.О., при секретарі Каніковському Б.А., за участі представника позивачки за основним позовом адвоката Валька І.В., представника відповідача за основним позовом адвоката Проценко М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання приватної власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

23.01.2023 року позивачка ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2 (далі - відповідач), в якому, з урахуванням уточненої редакції позовної заяви, заяви про зміну предмету позову та залишення без розгляду частини позовних вимог, просила суд:

- визнати за позивачкою право власності на квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 24.11.2017 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який було розірвано 13.11.2021 року. За вказаний період часу подружжям була придбана зазначена вище квартира (12.08.2019 року), а також ними спільно велася господарська діяльність у вже існуючому бізнесі відповідача, який у період перебування відповідача у шлюбі з позивачкою почав приносити значно більший дохід.

На думку позивачки, вищезазначена квартира та дохід від господарської діяльності є спільною сумісною власністю її та відповідача, в силу положень статей 60, 61 СК України, втім оскільки в позасудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом (далі - первісний позов) для захисту своїх порушених прав.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 23.01.2023 року матеріали первісного позову передані для розгляду судді Рибаку М.А .

Розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Зборщік А.О. від 22.02.2023 року №01-08-58 призначено повторний автоматизований розподіл справ між суддями, внаслідок якого матеріали первісного позову розподілені на головуючу суддю Матвєєву Ю.О.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27.02.2023 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче судове засідання.

11.04.2023року відповідачем було подано відзив на первісний позов, у якому останній просив залишити його без задоволення, оскільки наполягав на тому, що квартира була придбана за його особисті кошти, зароблені ним до шлюбу з позивачкою, а на підставі попереднього договору купівлі-продажу він вніс основну суму вартості квартири також до укладення шлюбу. Крім того відповідач наголошував, що у період шлюбу він не отримував дивідендів від господарської діяльності, оскільки зазначені у позові юридичні особи були збитковими.

13.04.2023 року від відповідача надійшов зустрічний позов, у якому останній просить суд:

- визнати за ним право власності на частину нежитлового приміщення, групи приміщень №571 за адресою: АДРЕСА_2 ;

- визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Обґрунтовуючи свій зустрічний позов відповідач зазначає, що придбав оспорювану квартиру за особисті кошти, тому на підставі ст. 57 СК України вважає її особистою приватною власністю. До того ж 20.08.2019 року у період шлюбу з позивачкою вони придбали групу вказаних вище нежитлових приміщень в інтересах сім`ї, тому в силу ст. 60 СК України вважає їх спільною сумісною власністю подружжя.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.04.2023 року зустрічний позов прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

25.04.2023 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, якою сторона позивача просила задовольнити первісний позов з підстав, викладених у ньому. Зазначала, що набуті відповідачем кошти у період до укладення шлюбу, за які була придбана оспорювана квартира, також є спільною сумісною власністю подружжя в силу ст. 74 СК України, оскільки вона з відповідачем з 2014 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

02.05.2023 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на первісний позов.

30.01.2025 року на адресу суду від сторони позивача надійшла заява про залишення без розгляду частини первісних позовних вимог та зміну предмету позову. Цього ж дня від сторони позивача також надійшла заява про визнання зустрічного позову в частині визнання за відповідачем права власності на нежитлового приміщення.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.02.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.04.2025 року залишено без розгляду частину первісних позовних вимог.

Допитана в судовому засіданні позивачка пояснила, що вона та відповідач познайомились у 2013 році. З 2014 року почали сумісне проживання. Сторони вели сумісне господарство, мали сумісний бюджет, а також права та обов`язки, притаманні подружжю, про що свідчать спільні фото зі спільних свят та відпочинку. 22.11.2017 року відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу спірної квартири по АДРЕСА_2 та усі платежі за вказану квартиру сторони сплачували разом шляхом внесення готівки в касу. Частину грошей на квартиру давали її батьки. Відповідач брав участь у вихованні її дочки, відвідував батьківські збори. 24.11.2017 року сторони зареєстрували шлюб. 12.08.2019 року було зареєстровано право власності на квартиру за відповідачем. В 2021 році шлюб було розірвано і наразі існує спір щодо користування спірною квартирою, що стало підставою для звернення до суду і цим позовом, який позивачка просить задовольнити в повному обсязі.

Представник позивачки підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Допитаний в судовому засіданні відповідач первісні позовні вимоги не визнав та пояснив, що дійсно між сторонами були дружні та романтичні стосунки. Відповідач дозволив позивачці та її дочці проживати в своїй квартирі по АДРЕСА_4 , оскільки вона виїхала з тимчасово окупованої території і не мала іншого житла. Спільного бюджету та спільного господарства у сторін не існувало, її батьки ніколи не давали їй гроші та він утримував її з донькою, у всі відрядження позивачка їздила з ним у якості туриста. З 2014 року по 2019 рік відповідач проживав разом з онкохворою матір`ю та сестрою-інвалідом по АДРЕСА_5 . Періодично відвідував позивачку в квартирі по проспекту Науки, оскільки між ними існували романтичні відносини. Спільного бізнесу вони не вели, оскільки позивачка не є спеціалістом і він не міг їй довіряти ведення справ, своїх грошей позивачка не заробляла. Він не брав ніякої участі у вихованні дочки позивачки. Попередній договір купівлі-продажу спірної квартири було укладено відповідачем за два дні до шлюбу, квартира була придбана за кошти відповідача, отримані ним від підприємницької діяльності та продажу власного автомобіля, до реєстрації шлюбу він вніс 90% вартості квартири, тому вважає необґрунтованими вимоги позивачки та просить суд відмовити в задоволенні первісного позову та повністю задовольнити зустрічний позов.

Представник відповідача позицію свого клієнта підтримав та наголосив на тому, що всі дії позивачки спрямовані на зловживання правами та свідчать про її недобросовісність.

Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, допитавши сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються первісний та зустрічний позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов таких висновків.

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка просила суд визнати за нею право власності на квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Обґрунтовуючи цю позовну вимогу позивачка посилалася на те, що вони відповідачем придбали вказану квартиру в період шлюбу, кошти, сплачені за її купівлю, були набуті сторонами у період спільного проживання як подружжя без реєстрації шлюбу, а також нею було надано нотаріально засвідчену заяву про дозвіл відповідачу укласти правочин в інтересах сім`ї.

У той же час відповідач, звернувшись до суду з зустрічним позовом просив визнати за ним право особистої приватної власності на оспорювану квартиру, оскільки він придбав її за власні кошти, отримані ним до реєстрації шлюбу. А також просив визнати за ним право власності на частину нежитлового приміщення, набуте у період шлюбу з позивачкою.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Так, відповідно до пунктів 1, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Водночас відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Варто зауважити, що хоча в Україні дії презумпція спільності майна подружжя, проте набуття майна у період шлюбу не є імперативним визнанням того, що майно є спільним, адже необхідно врахувати не тільки те, що майно придбано у період шлюбу, але й ту обставину, за чиї кошти це майно придбано і чи були ці кошти набуті спільно, спільною працею та зусиллями обома членами подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно може бути спростована. І один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, зокрема, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц).

Згідно з ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

У постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Втім надані стороною позивача докази, жодним чином не підтверджують факт проживання однією сім`єю позивачки та відповідача без реєстрації шлюбу. Водночас судом критично оцінюються покази самої позивачки, оскільки її пояснення щодо наявності романтичних стосунків між позивачем та відповідачем, спільного дозвілля та відпочинку не можуть бути беззаперечними доказами їхнього спільного проживання як подружжя з усіма його характерними ознаками, такими як факт ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, взаємних прав і обов`язків тощо. До того ж показання позивачки, як зацікавленої особи у розгляді справи, не узгоджуються з іншими дослідженими у ході судового розгляду доказами.

Не залишилися поза увагою суду й долучені до матеріалів справи та оголошені у судовому засіданні письмові пояснення свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , які визнаються судом неналежними доказами, оскільки не підтверджують і не спростовують факту спільного проживання позивачки з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, адже вони, з урахуванням їхніх відносин зі сторонами по справі, не були очевидцями обставин, які є визначальними та стосуються предмета доказування. У той же час їхні пояснення щодо фактів їхніх епізодичних зустрічей, спільного дозвілля та відпочинку не можуть бути беззаперечними доказами їхнього спільного проживання як подружжя з усіма його характерними ознаками, такими як факт ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, взаємних прав і обов`язків тощо.

Варто зауважити, що надані стороною позивача копії фотографій з сімейного архіву позивачки також не є належним доказом факту проживання сторін однією сім`єю у оспорюваний період, оскільки встановити час, коли вони здійснені неможливо, крім того, спільні фотографії не можуть свідчити про факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12.12.2019 року у справі № 466/3769/16).

Суд також звертає увагу й на те, що самі по собі факти спільного відпочинку без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 24.01.2020 року в справі 490/10757/16-ц та від 12.12.2019 року у справі № 490/4949/17.

Також суд зазначає, що факт періодичного пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, на чому наголошувала сторона позивачки, самі по собі, як і факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святах, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, притаманні подружжю. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 28.08.2019 року у справі № 588/350/15-ц.

Розписка ОСОБА_1 про отримання грошей від ОСОБА_2 в рахунок компенсації вартості автомобілей від 27.09.2022 року судом не береться до уваги з огляду на те, що автомобілі не є предметом спору.

За таких обставин підстава первісного позову, яка полягає у факті проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки та відповідача з лютого 2014 року по 24.11.2017 року є недоведеною, тому й стверджувати про набуття оспорюваної квартири за спільні кошти є неможливим.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:

1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);

2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо визнання права спільної сумісної власності, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Судом встановлено, що 22.11.2017 між ПАТ «ЗАКРИТИЙ НЕДИВЕРСИФІКОВАНИЙ ВЕНЧУРНИЙ КОРПОРАТИВНИЙ ІНВЕСИТИЦІЙНИЙ ФОНД «ЛІДЕР»» та відповідачем було укладено Попередній договір №3136/В5/119 купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_6 .

Як зазначав відповідач у відзиві на позов та зустрічному позові, а також у своїх поясненнях під час безпосереднього допиту його в суді, на виконання вказаного договору ним було внесено 23.11.2017 року через касу банку з рахунку ФОП « ОСОБА_6 » 145 000 грн. та 135 000 грн, 24.11.2017 року зранку до реєстрації шлюбу ним було оплачено 1 180 000 грн. Надалі у період шлюбу 07.12.2017 року він, як платник, вніс 42 620 грн та у серпні 2019 року ще 110 583,42 грн. Враховуючи, що вказаний факт підтверджений відповідними квитанціями та визнавався усіма сторонами справи, то він визнається судом достовірним. Та обставина, що 1 180 000 грн було внесено в день укладення шлюбу, але до її реєстрації стороною позивача також не була спростована.

24.11.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, про що Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві здійснено актовий запис за № 2365.

12.08.2019 року за відповідачем було зареєстроване право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_6 на підставі Договору купівлі продажу №2987 від 12.08.2019 року (далі - основний договір).

Однак протягом всього часу розгляду справи в суді позивачкою взагалі не було надано суду відомостей про її доходи, а також не надано жодного доказу, яку суму коштів було витрачено саме нею на придбання оспорюваної квартири, у той час як відповідач чітко вказав та надав докази, які конкретно суми витрачені були саме ним, чого не заперечувала й сама позивачка у судовому засіданні.

Водночас скрін-шоти рекламних оголошень з мережі Інтернет, автором яких є позивачка, не є належним доказом на підтвердження придбання спірної квартири внаслідок спільної праці позивачки та відповідача, до того ж вони датовані періодами, коли сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Враховуючи, що позивачкою не доведено факту її спільного проживання однією сім`єю з відповідачем до реєстрації шлюбу 24.11.2017 року, а основна сума коштів за купівлю спірного нерухомого майна (квартири) були витрачені відповідачем саме у цей період, то сам факт укладення основного договору та реєстрації права власності на квартиру після офіційного укладання між сторонами справи шлюбу не є підставою для виникнення права спільної сумісної власності на всю квартиру.

Втім, варто зауважити, що відповідно до договору купівлі-продажу оспорюваної квартири від 12.08.2019 року вартість придбаного житла складала 1 613 203,42 грн, тож внесена відповідачем сума у рахунок купівлі квартири до шлюбу у розмірі 1 460 000 грн складає 90,5% вартості усієї квартири, що і є особистою приватною власністю відповідача.

Водночас 9,5% вартості квартири, які були внесені у період шлюбу, належать подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки відповідачем не було доведено, що вказана сума коштів була сплачена ним за особисті кошти.

Отже за позивачкою необхідно визнати право власності на 19/400 частини оспорюваної квартири, а за відповідачем на 381/400 частини квартири.

Суд також звертає увагу й на те, що стороною позивача зазначені у первісному позові та відповіді на відзив суперечливі правові підстави звернення до суду, адже з одного боку позивачка уважає оспорювану квартиру спільною сумісною власністю її з відповідачем, оскільки вона була придбана у період їхнього шлюбу (ст. 60 СК України), а з іншого боку зазначає, що вказана квартира є їхньою спільною через те, що вона була придбана за кошти, набуті у період проживання відповідача з нею однією сім`єю без реєстрації шлюбу (ст. 74 СК України).

Крім того, у ході судового розгляду сторона позивача наполягала на тому, що оскільки позивачкою була надана нотаріально засвідчена заява-згода на купівлю позивачем оспорюваної квартири, то це підтверджує, що вказаний об`єкт нерухомості є спільною сумісною власністю сторін. Втім суд не погоджується з безальтернативністю такої позиції представника позивачки, адже при посвідченні Договору купівлі продажу №2987 від 12.08.2019 року нотаріус зобов`язаний був керуватися положеннями ч. 3 ст. 65 СК України, яка й передбачає таку письмову згоду другого з подружжя, однак вказана обставина жодним чином не може обмежувати право відповідача спростовувати у судовому порядку презумпцію спільності майна подружжя, зокрема шляхом доказування факту придбання оспорюваної квартири за власні кошти, що у цьому провадженні було частково доведено і враховано судом при вирішенні справи.

Щодо зустрічної позовної вимоги відповідача про визнання за ним права власності на частину нежитлового приміщення, суд вважає на необхідне зазначити таке.

За змістом частин 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Як убачається з матеріалів справи і це встановлено судом 20.08.2019 року у період шлюбу ОСОБА_1 уклала договір купівлі-продажу нежитлового приміщення з ТОВ «РАСМУС», відповідно до якого позивачка придбала нежитлове приміщення, група приміщень АДРЕСА_7 та у той же день зареєструвала за собою право власності на вказане нерухоме майно.

Тож, ураховуючи заяву позивачки про визнання зустрічного позову в цій частині позовних вимог ОСОБА_2 до неї, а також приписи ст. 60 СК України, який встановлює презумпцію спільності майна подружжя, то зазначені нежитлові приміщення є спільною сумісною власністю позивачки і відповідача, а отже в порядку поділу майна подружжя за відповідачем слід визнати право на частину цього майна.

Втім з метою правової визначеності щодо права власності на вказане нежитлове приміщення за ОСОБА_1 також необхідно визнати право на частину зазначеного майна.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що стороною позивача не доведено, належними і допустимими доказами, факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з лютого 2014 року по 24.11.2017 року та набуття сторонами 100% спірної квартири за спільні кошти, суд вбачає правові підстави для часткового задоволення вимог позивачки про визнання за нею права власності на частину квартири. У той же час, ураховуючи, що відповідачем було спростовано набуття 90,5% квартири за спільні кошти подружжя та доведено, що придбання ним вказаної частки відбулося за особисті кошти, а придбані у період шлюбу нежитлові приміщення є спільною сумісною власністю його з позивачкою, то зустрічний позов відповідача також підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд дійшов висновку часткове задоволення первісного та зустрічного позову, то зі сторін підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених судом вимог.

Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Ураховуючи частини задоволених вимог первісного та зустрічного позовів, а також того, що на позивачку підлягає покладенню більша сума судового збору, то суд зобов`язує останню сплатити його різницю (13101,28 грн - 637,45 грн = 12463,83 грн).

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на 19/400 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 та на частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , група приміщень № 571.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання приватної власності на нерухоме майно - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності на 381/400 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 та на частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , група приміщень №571.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 12463 (дванадцять тисяч чотириста шістдесят три) грн 83 коп.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 24.06.2025 року.

Суддя Ю.О. Матвєєва

17 червня 2025 року