Провадження №: 2/755/4341/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2025 р.Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Булгакової Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Десята київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, -

у с т а н о в и в :

02.09.2024 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 13.09.2024 року позовну заяву залишено без руху.

16.09.2024 року до суду надійшла заява сторони позивача про усунення недоліків позовної заяви до якої додано у новій редакції позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Десята київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

У своєму позові позивачка просить, встановити факт її постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_2 на час відкриття спадщини та визнати за позивачкою право власності на частину кв. АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що згідно дублікату Свідоцтва про право власності, кв. АДРЕСА_1 належить позивачці та ОСОБА_2 . ОСОБА_2 є батьком позивачки, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивачка вказує, що вона весь час постійно проживала зі своїм батьком у зазначеній квартирі, доглядала його та вела з ним спільне господарство. Інших спадкоємців у померлого немає, при цьому позивачка не зверталась із заявою про прийняття спадщини, оскільки вважала, що прийняла спадщину шляхом постійного проживання зі спадкодавцем. Від спадщини свого батька позивачка не відмовлялась. Коли позивачка виявила у Реєстрі речових прав на нерухоме майно інформацію про те, що частина квартири досі зареєстрована за її померлим батьком, вона звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак постановою нотаріуса від 07.08.2024 року позивачці було відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини та відсутністю доказів прийняття спадщини. Позивачка вказує, що вона була впевнена у тому, що прийняла спадщину після смерті свого батька відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. За життя ОСОБА_2 володів частиною зазначеної вище квартири і проживав разом з позивачкою та своєю онукою до самої смерті. Позивачка володіє іншою частиною квартири і проживала у ній разом з батьком та своєю донькою. Факт постійного проживання позивачки зі спадкодавцем підтверджується квитанціями про сплату житлово-комунальних послуг за період 2017-2024 р.р., копією паспорту позивачки у якому міститься позначка про реєстрацію в квартирі з 16.11.1989 року, тим, що особовий рахунок відкрито на позивачку, а також спільне проживання в якості свідка підтвердить онука померлого. Позивачка, як спадкоємиця за законом першої черги, вважала себе такою, що прийняла спадщину та не заявляла про відмову від неї.

Ухвалою суду від 17.09.2024 року відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 25.10.2024 року закрите підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті та задоволені клопотання сторони позивача про витребування доказів і виклик свідка.

02.12.2024 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача, у яких представник просить ухвалити рішення на підставі положень чинного законодавства та матеріалів справи, і розглядати справу без участі представника відповідача.

24.04.2025 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача у яких останній вказує, що позивачка проживала зі своїм батьком до 1991 року. В той час батько позивачки працював на заводі і йому була надано кімнату в пансіонаті. Поскільки позивачка на той час досягла повноліття, її батько вирішив жити окремо, оскільки розумів, що особам різної статі важко жити в однокімнатній квартирі. До такого рішення позивачка та її батько прийшли добровільно, будучі у добрих відносинах. Надалі донька та батько завжди підтримували теплі, сімейні відносини, тісно спілкувались, проводили разом багато часу. Батько кожні вихідні приїздив додому, донька та батько завжди підтримували один одного, крім того, померлий приймав активну участь у вихованні своєї онуки ОСОБА_3 . В 2011 році у ОСОБА_2 ставця перший інсульт і після цього йому було важко часто приїздити додому, він потребував професійного медичного догляду, який надавався у пансіонаті, в якому він проживав. У цей час позивачка та її донька постійно навідували ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер і позивачка навіть думок не мала про якусь спадщину, тим більше про строки її прийняття. Смерть ОСОБА_2 стала великою втратою для родини, адже він був їхньою опорою, підтримкою та близькою людиною. Позивачка навіть уявити не могла, що існують якісь строки для прийняття спадщини і що вона має робити аби вступити у спадок. Після смерті батька клопотом для позивачки стала її новонароджена онука, якій вона приділяла увесь свій вільний час і в цих клопотах також не думала про спадок.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_5 суду показала, що позивачка є її матір`ю, а померлий був її дідом. Між позивачкою, померлим та свідком були гарні відносини. Якось на роботі дідусь впав та отримав інвалідність, а тому йому було виділено кімнату в пансіонаті. До 1991 року дідусь проживав з позивачкою у квартирі разом, а потім вже жив у пансіонаті, але він приїздив додому, і позивачка разом зі свідком відвідували дідуся в пансіонаті. Після другого інсульту дідуся забрали до лікарні, де він і помер. Позивачка та свідок поховали померлого. Померлий завжди казав, що його частина квартири має перейти позивачці. Дідусь був дуже хорошим та замінив свідку батька.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через пропуск строку для подання заяви про прийняття спадщини. Разом з цим, позивачка не була обізнана про строк для прийняття спадщини, однак вона проживала зі своїм батьком, доглядала його, оплачувала житлово-комунальні послуги, тож прийняла спадщину, а тому слід встановити відповідний факт та визнати за позивачкою право власності на спадкове майно. Показами свідка підтверджується спільне проживання позивачки зі своїм батьком, який по хворобі знаходився у пансіонаті, але приїздив додому по вихідних.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача та покази свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Згідно дубліката Свідоцтва про право власності від 06.09.1993 року, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних долях (а.с. 18).

За змістом інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 23.09.2014 року, за даними бюро, кв. АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району 06.09.1993 р. (а.с. 30).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 25).

Позивачка є донькою померлого, що підтверджується копією свідоцтва про її народження та повний витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с. 19, 107-108).

Зміна прізвища позивачки з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 » підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 31).

Позивачка зареєстрована у вказаній квартирі з 16.11.1989 року, що підтверджується копією її паспорту (а.с. 20-23).

На підтвердження позовних вимог сторона позивача надала суду квитанції про сплату позивачкою житлово-комунальних послуг по кв. АДРЕСА_1 у 2017, 2018, 2019, 2021 та 2024 роках (а.с. 32-52).

Зі змісту витребуваної судом копії матеріалів спадкової справи вбачається, що позивачка із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька звернулась до органів нотаріату 07.08.2024 року (а.с. 101).

За змістом довідки Київського геріатриного пансіонату Департаменту соціальної та ветеранської політики Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) №145 від 12.04.2024 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 13.08.2002 року постійно проживав та був зареєстрований на дату своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в Київському геріатричному пансіонаті за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 104).

Постановою державного нотаріуса Десятої київської державної нотаріальної контори від 07.08.2024 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька через пропущення шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини та відсутність доказів про фактичне її прийняття (а.с. 112).

За змістом ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст.ст. 1220-1221 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, не прийняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК України).

Згідно ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За положеннями ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Зі змісту наведеної норми закону вбачається, що спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо на час смерті спадкодавця він проживав зі спадкодавцем саме постійно.

Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України).

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ст. 1272 ЦК України).

Із матеріалів справи убачається, що позивачка пропустила встановлений законодавством шестимісячний термін для подання заяви про прийняття спадщини після смерті свого батька.

Разом з цим, позивачка наполягає, що прийняла спадщину після смерті батька згідно положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України, тобто шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно положень ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.

Статтею 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стаття 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом наявних у справі письмових доказів, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 13.08.2002 року постійно проживав та був зареєстрований на дату своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в Київському геріатричному пансіонаті за адресою: АДРЕСА_2 .

У даній справі належні та достатні докази прийняття позивачкою спадщини шляхом постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини відсутні.

Позивачка посилається на те, що постійно проживала з батьком, доглядала його та вела з ним спільне господарство, однак доказів на підтвердження таких обставин суду не надано.

Подані стороною позивача докази сплати комунальних послуг за часткою спадкової квартири стосуються періоду вже після смерті спадкодавця, а квитанцій про сплату комунальних витрат в період до смерті ОСОБА_2 суду не надано.

Доказів здійснення поховання померлого позивачко суду також не надано.

Підтримання родинних стосунків, проведення разом часу, періодичні відвідування спадкодавцем помешкання позивачки, прийняття ним участі у вихованні онуки, відвідування позивачкою власного батька в пансіонаті, не вказує на постійне проживання позивачки зі спадкодавцем на час смерті останнього.

Лише покази єдиного свідка не можуть бути достатнім доказом постійного проживання позивачки зі своїм батьком на час відкриття спадщини, тим більше, що відповідні покази стосуються періодичних приїздів спадкодавця до місця проживання позивачки, періодичних відвідувань останньою свого батька в пансіонаті та характеристики відносин між батьком, донькою та онукою, як гарних, тобто такі покази не підтверджують постійного проживання спадкоємця з спадкодавцем.

Інші посилання сторони позивача суд до уваги не приймає, оскільки вони стосуються поважності причин пропуску строку звернення до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини, тобто наявності обставин, які перешкоджали позивачці подати заяву про прийняття спадщини протягом 6 місяців від дня смерті спадкодавця, і які мають оцінюватись у разі пред`явлення позову про надання додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. Разом з цим, предметом даного позову є основна вимога - встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Оскільки суд дійшов висновку про недоведеність факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, не підлягає до задоволення і вимога про визнання за позивачкою права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, оскільки така вимога є похідною і може бути задоволена лише у разі доведення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, ст. 29 1216-1218, 1220-1223, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Десята київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 23.06.2025 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - Київська міська рада (м. Київ, вул. Хрещатик, 36, );

Третя особа - Десята київська державна нотаріальна контора (м. Київ, вул. Сергія Набоки, 13/9).

Суддя -