Справа № 569/4615/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року Рівненський міський суд

Рівненської області

в особі судді Ковальова І.М.

при секретарі Білецькій А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Рівненської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Рівненській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

В Рівненський міський суд Рівненської області з позовом до Рівненської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Рівненській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди звернувся ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримав, просить суд їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та стягнути з державної казначейської служби України (, юридична адреса м.Київ, вул.Бастіонна, 6) шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого АДРЕСА_1 суму компенсації втрат не нарахованої середньої місячно заробітної плати у дні судових засідань в розмірі 19 369,10 грн.; кошти на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями Головного управління Національної поліції в Рівненській області та Рівненської обласної прокуратури в розмірі 2 000 000 000,00 (два мільйони) гривень; кошти в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями Головного управління Національної поліції в Рівненській області та Рівненської обласної прокуратури в розмірі 128 000,00 грн.; витрати понесені позивачем за надання правової допомоги в цивільному провадженні в розмірі 32 000,00 грн.

В судовому засіданні представник відповідача Рівненської обласної прокуратури заявлені позовні вимоги не визнала та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов.

В судовому засіданні представник відповідача Головного управління Національної поліції в Рівненській області заявлені позовні вимоги позивача не визнала та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву.

В судове засідання представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державної казначейської служби України не з`явилась, однак подала письмові пояснення на позовну заяву які просила врахувати при ухваленні судового рішення по справі, за яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог позивачу. Крім того, просила суд справу слухати за відсутності представника казначейства.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судом встановлено, що 30 липня 2020 року прокурором Рівненської місцевої прокуратури І.Бородавко було затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000624 від 31.01.2020. У вказаному обвинувальному акті викладено наступні фактичні обставини кримінального правопорушення: 31 січня 2020 року близько 13 год. 30 хв. ОСОБА_1 , знаходячись на території домогосподарства, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_2 , достовірно знаючи, що старший оперуповноважений сектору кримінальної поліції Рівненського районного відділення поліції Рівненського відділу поліції головного Управління Національної поліції України капітан поліції ОСОБА_3 є працівником правоохоронного органу, який прибув за вказаною адресою для вручення повістки про виклик ОСОБА_1 , останній усвідомлюючи протиправність своїх дій, нехтуючи неодноразові законні вимоги поліцейського ОСОБА_3 отримати повістку, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, діючи умисно, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень працівникові правоохоронного органу з метою перешкоджання здійсненню цим працівником своїх службових обов`язків та реалізації повноважень, з метою підриву авторитету державних органів, поводив себе агресивно і зухвало по відношенню до нього, висловлюючись на адресу останнього нецензурною лайкою та провокуючи конфлікт, діючи умисно на законні вимоги працівників поліції не реагував, в результаті чого умисно розпилив в обличчя ОСОБА_3 речовину дратівливої дії із аерозольного балону, внаслідок чого спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді хімічного опіку кон`юнктиви і рогівки першого ступеню обох очей та хімічного опіку обличчя, які виникли від дії хімічного агенту, які згідно висновку експерта відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. Правова кваліфікація кримінального правопорушення ч.2 ст.345 КК України, тобто умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

29 липня 2022 року заступником керівника Рівненської окружної прокуратури Ю.Грисюком було затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №00000624 від 31.01.2020 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України. На аркушах 3-4 даного обвинувального акту, зокрема зазначено наступне:

«Важливим для висновку про наявність або відсутність в діях особи складу злочинів, передбачених ст.342 та ст.345 КК України, є встановлення факту отримання потерпілим тілесних ушкоджень саме у зв`язку з виконанням останнім свої службових обов`язків, а також відповідність дій працівника поліції вимогам нормативних актів, що регулюють поліцейську діяльність.

Повноваження працівника поліції визначені положенням Закону України «Про Національну поліцію», КПК України, КУпАП та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно положень ч.ч.2,3 ст.214 КПК України, досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, здійснення досудового розслідування, крім випадків, передбачених цією частиною, до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У невідкладних випадках до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань може бути проведений огляд місця події (відомості вносяться невідкладно після завершення огляду).

У чинній редакції КПК України відсутні положення про можливість вручення повістки про виклик особі до внесення відомосте у ЄРДР.

Крім того, повістка на ім`я ОСОБА_1 відсутня у матеріалах кримінального провадження. У матеріалах кримінального провадження також відсутні дані про внесення відомостей до ЄРДР за фактом крадіжки, про яку зазначали ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

На підставі вищевикладеного, у ході судового розгляду під час описаних вище подій 31.01.2020 не встановлено причино-наслідкового зв`язку між отриманням ОСОБА_3 тілесних ушкоджень та безпосереднім виконанням ним службових обов`язків, передбачених ст.ст.23-25 Закону України «Про Національну поліцію», КПК України та іншими нормативно-правовими актами.

До Рівненського міського суду надійшла заява потерпілого ОСОБА_3 від 22.06.2022, у якій останній просить притягнути обвинуваченого до кримінальної відповідальності у зв`язку з отриманням тілесних ушкоджень.

Згідно висновку експерта №74 від 03.02.2020 у ОСОБА_5 виявлено тілесні ушкодження у вигляді хімічного опіку рогівки і кон`юктиви першого (І) ступеню обох очей та хімічного опіку обличчя, які могли утворитися 31.01.2020, виникли не менше як від одноразової дії хімічного агенту та відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Таким чином, внаслідок умисного заподіяння ОСОБА_3 легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я у діях обвинуваченого 31.01.2020 вбачаються ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

У зв`язку з наведеним, з урахуванням вимог ст.ст.36, 338, 341 КПК України, правова кваліфікація та обсяг обвинувачення підлягає зміні, формулюючи наступне змінене обвинувачення.

Виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими:

31 січня 2020 року близько 13 год. 30 хв., ОСОБА_1 , знаходячись на території домогосподарства, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_2 , усвідомлюючи протиправність та суспільно небезпечний характер своїх дій, діючи умисно, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, розпилив в обличчя ОСОБА_3 речовину дратівливої дії із аерозольного балону, внаслідок чого спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді хімічного опіку рогівки і кон`юктиви першого (І) ступеню обох очей та хімічного опіку обличчя, які виникли від дії хімічного агенту та які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Правова кваліфікація кримінального правопорушення ч.2 ст.125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я).».

З дослідженої в судовому засіданні ухвали Рівненського міського суду Рівненської області по справі №569/12516/20 (1-кп/569/419/22) від 17 жовтня 2022 року вбачається, що кримінальне провадження №0000624 від 31.01.2020 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, закрито, у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення, на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України. Тобто, підставою для закриття провадження у даній справі слугувала заява потерпілого ОСОБА_3 про його відмову від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Ухвала суду набрала законної сили.

Звертаючись до суду з даним позовом представник позивача

обґрунтовував свої вимоги зокрема, тим, що 30 січня 2020 року стосовно ОСОБА_1 до ЄРСР внесені відомості №00000624 з правовою кваліфікацією ч.2 ст.345 КК України. 22 липня 2020 року було проведено обшук в приміщенні будинку ОСОБА_1 . 04 серпня 2020 року Рівненською місцевою прокуратурою складений обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 00000624 відносно ОСОБА_1 з правовою кваліфікацією ч.2 ст.345 КК України. 29 липня 2022 року стосовно ОСОБА_1 був складений обвинувальний акт зі зміненою правовою кваліфікацією та обвинуваченням згідно ч.2 ст.125 КК України. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 17 жовтня 2022 року кримінальне провадження № 00000624 від 31.01.2020 року передбаченого за ч.2 ст.125 КК України було закрито, у зв`язку із відмовою потерпілого від обвинувачення на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України. Таким чином, ОСОБА_1 знаходився під слідством та судом з 31.01.2020 року по 25.10.2022 року. Моральна шкода, яку позивач оцінює у 2 000 000 000 (два мільйони) гривень полягає у тому, що позивач весь час перебування під слідством та судом нервував (негативні емоції, стрес), психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення державним органом його прав та свобод громадянина на необхідну самооборону, яка полягає у захисті приватної власності від незаконного вторгнення, що само по собі вже (вторгнення у приватну власність без дозволу або ухвали слідчого судді) містить ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ст.162 та 365 КК України. За фактом протиправного обвинувачення, щоб приховати факти злочину, передбачені ст.162 та 365 КК України органи досудового слідства тримали ОСОБА_1 у постійному напруженні, що призвело до погіршень подружніх відносин у сім`ї (планувалось розлучення на фоні дипресійно -агресивного психічного стану), з друзями і знайомими та завдало важкої душевної травми, яка підлягає ще довготривалій реабілітації та необхідності докладення значних зусиль для відновлення попереднього стану, який існував до порушення прав і свобод громадянина.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст.1166,1167 ЦК України відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

За змістом ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Тобто відповідачем у зазначених категоріях справ є держава Україна, а не посадова особа, орган державної влади чи орган місцевого самоврядування.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173, 1174 цього Кодексу).

Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі та положення норм чинного законодавства, суд доходить висновку, що до даних правовідносин слід застосовувати положення ст. 1174 ЦК України.

Статтями 2,4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Абзац 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18).

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч. 2 ст. 1176 ЦК України).

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно -розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення (пункт 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, Рисовський проти України, № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня 2011 року, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, пункт 71, від 22 листопада 2005 року). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, характер і обсяг фізичних і моральних страждань, яких зазнав ОСОБА_1 , тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а також потреба у зверненні за кваліфікованою допомогою з метою доведення власної невинуватості, у душевних стражданнях, у зв`язку із протиправною поведінкою щодо себе, у приниженні честі і гідності,тривалого розгляду кримінального провадження та врешті винесення судом ухвали про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення, а також беручи до уваги вимоги розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про те, що оцінений розмір морального відшкодування в розмірі 20 000,00 грн. є достатнім та виправданим у цих обставинах, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

У своїй позовній заяві та в судовому засіданні представник позивача просить суд стягнути з відповідачів на користь позивача кошти в розмірі 19369,10 грн., як суму компенсації втрат не нарахованої середньої місячної заробітної плати у дні судових засідань, а саме під час розгляду кримінального провадження по справі №569/12516/20 (1-кп/569/419/22) по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, котре перебувало у провадженні Рівненського міського суду Рівненської області.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що ні до позовної заяви, ні під час розгляду справи по суті представником позивача не було долучено жодного письмового доказу того, що ОСОБА_1 зазнав трудових втрат внаслідок притягнення його до відповідальності (був відсутнім на робочому місці, був притягнутий до дисциплінарної відповідальності за відсутність на робочому місці, загалом перебував у трудових відносинах у державному органі або з приватним підприємцем), тому в цій частині позовних вимог позивачу слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частинами 1-6 ст.137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витратна правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послузі виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витратна оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт(надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Уразі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16, постанові Верховного Суду від 02.07.2019 року у справі №810/795/18 зазначено про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з положеннями ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до правової позиції, висловленої об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та підтвердженої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.07.2020 року в справі №362/3912/18 від 31.07.2020 року у справі №301/2534/16-ц, додатковій постанові Верховного Суду від 19.11.2020 року в справі №734/2313/17.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц.

На підтвердження відшкодування понесених витрат на правову (правничу) допомогу представником позивача було долучено:

у кримінальному провадженні:

договір-доручення №21/07 про надання правової допомоги від 21 липня 2020 року укладений між ОСОБА_1 та АБ «Дупака В.Г.»; тарифи та послуги, що є додатком №1 до договору-доручення №21/07 від 21.07.2020 р. про надання правової допомоги; Акт №17/10 приймання-передання послуг з надання правничої допомоги від 17 жовтня 2022 року укладений між ОСОБА_1 (клієнт) та АБ Дупака В.Г. (адвокат) згідно якого адвокат передав, а клієнт прийняв перелічені послуги з надання правничої допомоги на загальну вартість 128000,00 (сто двадцять вісім тисяч) грн.; квитанцію до прибуткового касового ордера №17/10 від 17 жовтня 2022 року згідно якого прийнято від ОСОБА_1 на підставі договору від 21 липня 2022 року №21/07 сто двадцять вісім тисяч гривень; довідкою від 12.09.2023 року виданою Рівненським міським судом про участь адвоката Дупака В.Г. та здійснення ним захисту обвинуваченого ОСОБА_1 щодо вчинення ним злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України;

у цивільному провадженні:

договір-доручення №29/02 про надання правової допомоги від 29 лютого 2024 року укладений між ОСОБА_1 та АБ «Дупака В.Г.»; тарифи та послуги, що є додатком №1 до договору-доручення №29/02 від 29.02.2024 р. про надання правової допомоги; Акт №04/03 приймання-передання послуг з надання правничої допомоги від 04 березня 2024 року укладений між ОСОБА_1 (клієнт) та АБ Дупака В.Г. (адвокат) згідно якого адвокат передав, а клієнт прийняв перелічені послуги з надання правничої допомоги на загальну вартість 32000,00 (тридцять дві тисячі) грн.; квитанцію до прибуткового касового ордера №04/03 від 04 березня 2024 року згідно якого прийнято від ОСОБА_1 на підставі договору від 29 лютого 2024 року №29/02 тридцять дві тисячі гривень; ордер на надання правничої (правової допомоги) Куцюку Сергію Юрійовичу серії ВК №1010062 від 29 лютого 2024 року; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії РН №1516, виданого 30.11.2018 р. на підставі рішення Ради адвокатів Рівненської області від 02.11.2018 р. №479.

Виходячи із встановлених обставин справи та норм процесуального законодавства, суд приходить до переконання, що надані позивачем докази про понесення судових витрат на правничу допомогу під час розгляду справи є достатніми, допустимими і достовірними, а витрати на оплату послуг адвоката - обґрунтованими, доведеними і співмірними із складністю справи, обсягом виконаних робіт (наданих послуг) і часом, витраченим на виконання цих робіт (послуг).

Вищезазначене повністю узгоджується з позицією колегії Рівненського апеляційного суду, викладеною у постанові від 13 червня 2024 року справа № 569/23929/23 (провадження № 22-ц/4815/649/24); додатковою постановою від 25.06.2024 року колегії Рівненського апеляційного суду по справі №756/248/19.

Крім того, судом враховуються і висновок, викладений у постанові верховного Суду від 13 березня 2025 року у справі №275/150/22 (провадження № 61-13766св24.

А тому позовні вимоги позивача в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду кримінального провадження на суму 128000,00 грн. та під час розгляду даної цивільної справи в розмірі 32000,00 грн. підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, стягнення судом судового збору в солідарному порядку з обох відповідачів суперечить положенням цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. При повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Враховуючи вищевикладене, судовий збір підлягає стягненню із визначенням суми судового збору окремо для кожного платника.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що як викладено у постанові Рівненського апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі №569/18102/22, «… Відповідно до п.2 Положення про Головне управління Державної казначейської служби України у Рівненській області, затвердженого наказом Державної казначейської служби України 21.11.2011 №119 (у редакції наказу Державної казначейської служби України 10.05.2018 № 154) (далі Положення) Головне управління Казначейства у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами та дорученнями Президента України, актами Кабінету Міністрів України, дорученнями Прем`єр-Міністра України, наказами Міністерства фінансів України, дорученнями Міністра фінансів України, наказами Державної казначейської служби України, дорученнями Голови Державної казначейської служби України, актами місцевої держадміністрації, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до Положення, Головне управління Казначейства є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади.

Тобто, Головне управління Казначейства виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного кодексу України.

Згідно з Положенням, Головне управління Казначейства відповідно до покладених на нього функцій забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку та, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Головне управління Казначейства здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до частини 2 статті 2 Цивільного кодексу України кошти державного бюджету належать на праві власності державі.

Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21) зазначено, що: «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. ..».

У зв`язку з вищевикладеним, стягнення сум, присуджених на користь позивача слід проводити з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.».

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,81,141,263,264,265,268,

273,354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Рівненської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Рівненській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволити частково.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 кошти в розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій працівників Головного управління Національної поліції України в Рівненській області та Рівненської обласної прокуратури.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 кошти в розмірі 128 000 (сто двадцять вісім тисяч) грн. в рахунок відшкодування витрат за надану правову допомогу під час розгляду кримінального провадження по справі №569/12516/20.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 кошти в розмірі 32 000 (тридцять дві тисячі) грн. в рахунок відшкодування витрат за надану правову допомогу під час розгляду даної цивільної справи №569/4615/24.

Стягнути з Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції України в Рівненській області, Держави Україна в особі Рівненської обласної прокуратури судовий збір в розмірі 2422,40 грн., по 1211,20 з кожного, та зарахувати до спеціального фонду Державного бюджету України.

В решті позовних вимог позивачу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

Відповідач: Рівненська обласна прокуратура, м.Рівне, вул.16 Липня, 52,

Відповідач: Головне управління національної поліції в Рівненській області, м.Рівне, вул.Хвильового, 2,

Третя особа: Державна казначейська служба України, м.Київ, вул.Бастіонна, 6,

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов