ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді: Чумак О.В.,

суддів: Дряниці Ю.В., Карпушина Г.Л.

за участю секретаря Галушко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Чехової Ольги Олександрівни

на рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 06 листопада 2024 року, ухвалене суддею Гуляєвою Г.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, орган опіки та піклування Котелевської селищної ради, орган опіки та піклування Ужгородської міської ради, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони з 28 вересня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.06.2017 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_3 .

Починаючи з 2015 року та після розірвання шлюбу спільний син проживав з позивачем і виключно він займався його вихованням та утриманням.

Судовим наказом Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.08.2021 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно.

Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 21.07.2021 року № 565 визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 .

Під час окупації Харківської області позивач з сином переїхав до м. Ужгорода, де зареєстровані та проживають як внутрішньо переміщені особи.

Відповідачка не приймає участі у вихованні спільного сина вже понад вісім років, морально та матеріально не підтримує. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача, тому він був змушений звернутися до суду з відповідним позовом.

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 06 листопада 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, орган опіки та піклування Котелевської селищної ради, орган опіки та піклування Ужгородської міської ради, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Рішення суду обґрунтоване тим, що позивачем не доведено свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_4 . В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази застосування до відповідачки заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, проведення бесід щодо її неналежної участі у вихованні дитини, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

Суд дійшов висновку, що з наданих позивачем доказів не вбачається наявності підстав, передбачених статтею 164 СК України, для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, а тому застосування до відповідачки такого виняткового заходу як позбавлення батьківських прав, суд визнав недоцільним та таким, що буде суперечити найкращим інтересам дитини.

Не погодившись з вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_1 адвокат Чехова О.О., просила його скасувати на ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, які підтверджують факт систематичного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, зокрема щодо утримання неповнолітнього сина, що підтверджується судовим наказом, яким стягнуто з неї аліменти на утримання дитини та внаслідок неналежного виконання судового рішення, накладеними на неї виконавчою службою обмеженнями.

Також, судом було проігноровано факти негативної поведінки відповідачки, яка виражалася в тому, що вона оформила їх сина як ВПО в м. Котельві та тривалий час отримувала державні виплати на дитину, якими задовольняла власні потреби, хоча син перебував з батьком в м. Ужгороді, що свідчить про винні, неправомірні дії з боку ОСОБА_2 , які шкодять інтересам дитини.

При ухваленні судового рішення не враховано, що у відповідачки фактично відсутнє постійне офіційне місце проживання, за місцем реєстрації вона не проживає.

Окрім того, судом не враховані інтереси та думка дитини, яка була опитана представниками органів опіки та піклування Ужгородської міської ради, що відображено у висновку цього компетентного органу, проте, не було взято судом до уваги.

Також, суд не дослідив наявний в матеріалах справи відеозапис, що демонструє агресивну та неадекватну поведінку відповідачки у 2022 році, після приступу, адже вона має психіатричне захворювання.

Вказує, що судом не враховано принцип найкращих інтересів дитини, адже у даній справі проживання з батьком є найкращим варіантом для малолітнього сина, що підтверджується його бажанням.

ОСОБА_2 не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує сина необхідним харчуванням, лікуванням, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, що в сукупності можна розцінювати як свідоме ухилення від виховання дитини та нехтування батьківськими обов`язками, що є підставою для задоволення позову.

Від представника ОСОБА_2 адвоката Сідько С.І. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 та його представник Чехова О.О. приймали участь у розгляді справи в режимі відеоконференції.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (т. 1, а.с. 5).

Судовим наказом Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.08.2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму щомісячно (т. 1, а.с. 7-8).

Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 21.07.2021 року № 565 визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 9).

Під час окупації Харківської області позивач з сином переїхав до м. Ужгорода, де зареєстровані та проживають як внутрішньо переміщені особи, що підтверджується довідками № 2106- від 09.08.2022 року та № 2106- від 09.08.2022 року (т. 1, а.с. 22-23).

Згідно висновку Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, наданого ОСОБА_1 № 567/23/02-19 від 12.07.2023, що орган опіки і піклування Ужгородської міської ради вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 58-59).

Згідно відповіді наданої КНП ХОР "Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3" на виконання ухвали суду, вбачається, що ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні в КНП ХОР "Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3" у період з 01.10.2018 по 16.10.2018 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її матері по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, а тому підстави для застосування крайнього заходу, а саме позбавлення відповідача батьківських прав відсутні.

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення змісту частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як зазначив ЄСПЛ у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21, від 06 березня 2024 року у справі № 279/2444/22.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 5-6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом з тим, позивач не надав належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відносно свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 та не довів, що позбавлення відповідача батьківських прав сприятиме захисту інтересів дитини.

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, провадження № 61-1344св20.

Висновок органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 12.07.2023 про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого заходу, як позбавлення батьківських прав, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України судом апеляційної інстанції до уваги не приймається.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21, 06 березня 2024 року у справі № 150/137/23, від 20 березня 2024 року у справі № 405/5236/20.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріалами справи підтверджено факт неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, зокрема щодо не виконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина, внаслідок чого на неї накладено органами виконавчої служби передбачені законом обмеження, не можуть слугувати підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Стягнення аліментів є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та вказує на спонукання батьків до надання дитині належного утримання.

Колегія суддів зауважує, що наявність заборгованості зі сплати аліментів та застосування органами виконавчої влади обмежень в порядку виконання судового рішення не є підставою для позбавлення особи батьківських прав (постанови Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17, провадження № 61-2175св20, від 02 червня 2022 року у справі № 754/15490/18, провадження № 61-7195св20).

Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Оскільки на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції малолітньому ОСОБА_4 виповнилося повних 10 років, тому враховуючи вищевказані норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, апеляційним судом з`ясовано його думку щодо вирішення даного спору.

В судовому засіданні ОСОБА_4 підтвердив своє бажання щодо проживання разом з батьком та вказав, що тривалий час не спілкується з матір?ю.

Проте, озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18, від 29 березня 2023 року у справі № 754/7526/21, від 26 квітня 2023 року у справі № 520/17217/13-ц, від 02 серпня 2023 року у справі № 707/1704/21, від 21 травня 2025 року у справі № 383/1182/23.

Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, апеляційний суд, враховуючи обставини справи, а саме проживання тривалий час сина з батьком, вважає, що думка малолітньої дитини про те, що він хоче проживати з батьком, не може слугувати достатньою підставою для позбавлення матері батьківських правз огляду на відсутність в матеріалах справи доказів, які б підтверджували факт свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.

Та обставина, що ОСОБА_2 не спілкується з сином, не є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

Сама по собі наявність у відповідачки психічного захворювання, без доведення вчинення нею дій, які б загрожували життю, здоров`ю та розвитку ОСОБА_4, а також свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків не є підставою для позбавлення її батьківських прав.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності та взаємозв`язку, враховуючи найвищі інтереси дитини, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача та злісного ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання сина, що в свою чергу, виключає можливість застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав.

За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду апеляційна скарга не містить.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, правильно застосував норми процесуального права та постановив рішення, яке відповідає закону, тому підстави для задоволення даної апеляційної скарги відсутні.

Отже, враховуючи вищевказане, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чехової Ольги Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 06 листопада 2024 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Чумак

Судді Ю.В. Дряниця

Г.Л. Карпушин