С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
_________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/5677/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І. Вступна частина

21 травня 2025 року в місті Києві

Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Левіцької Н.О.

представника Позивача - адвоката Буцан О.В.

розглянув у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.

ІІ. Описова частина

В листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 з вимогами про визнання недійсним укладеного між ними договору позики від 07.02.2022, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Косенком М.О.

Ухвалою від 13 листопада 2024 року справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.

В порядку ст. 33 ЦПК України справу передано для розгляду судді Коробенку С.В.

Ухвалою від 16 грудня 2024 року в справі було відкрито провадження.

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 07 лютого 2022 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Косенко М.О. за №136.

Позивач зазначає, що вказаний договір має бути визнаний недійсним, оскільки приватний нотаріус Косенко М.О. під час посвідчення спірного договору позики не дотримався обов`язку перевірити Позикодавця (Відповідача) за відомостями Єдиного реєстру боржників (ЄРБ).

На думку Позивача, такий обов`язок передбачений положеннями статті 46-1 та пункту 8-1 статті 49 Закону України «Про нотаріат», а також статті 9 Закону України «Про виконавче провадження».

Позивач стверджував, що на момент укладення договору позики, а саме 07 лютого 2022 року, Відповідач перебував у ЄРБ, оскільки стосовно нього були відкриті виконавчі провадження про стягнення боргу та виконавчого збору. Ці виконавчі провадження, як зазначав Позивач, були завершені лише 23 лютого 2022 року, тобто після укладення договору позики.

На підставі цих обставин, Позивач вважав, що порушення нотаріусом імперативних вимог закону щодо заборони укладення правочину щодо майна (грошових коштів) особою, внесеною до ЄРБ, є достатньою підставою для визнання договору позики недійсним відповідно до статей 203 та 215 Цивільного кодексу України.

Відзив Відповідача надійшов до суду 15 травня 2025 року.

Відповідач ОСОБА_2 категорично заперечував проти позовних вимог, просив суд відмовити у їх задоволенні повністю.

Відповідач акцентував увагу на тому, що правова норма пункту 8-1 статті 49 Закону України «Про нотаріат» зобов`язує нотаріуса перевіряти особу, яка звернулась за посвідченням угоди лише щодо відчуження належного їй майна. Договір позики, за своєю правовою природою, не є угодою про відчуження майна, а передбачає обов`язковість повернення отриманого в борг майна. Таким чином, Відповідач стверджував, що обов`язок нотаріуса перевіряти відомості про особу в ЄРБ у даному випадку взагалі не виникав. Крім того, Відповідач зауважив, що Позивач не обґрунтував, яке саме його право було порушено нотаріусом при посвідченні спірної угоди.

Відповідач також спростував твердження Позивача щодо його постійного перебування в ЄРБ, надавши суду рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року у справі №320/16675/23. Цим рішенням, яке набрало законної сили, постанови державного виконавця, на які посилався Позивач у своїй позовній заяві, були скасовані. К

Крім того, Відповідач послався на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 липня 2023 року у справі №753/1927/23, яким його позов до ОСОБА_1 про стягнення боргу за цим самим договором позики було задоволено, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання цього ж договору позики недійсним - відмовлено.

Відповідач підкреслив, що суд у тій справі дослідив оригінал договору позики і не виявив будь-яких порушень при його укладанні та нотаріальному посвідченні. Відповідач також наголосив на умовах спірного договору позики (пункти 1, 2, 8), згідно з якими Позичальник ОСОБА_1 підтвердив отримання коштів, зобов`язався їх повернути у визначений строк, і договір набув чинності з моменту підписання, не містивши жодних відкладальних умов. Відповідач зазначив, що борг вже стягнуто судовим рішенням і перебуває на примусовому виконанні.

У судовому засіданні представник Позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач підтримав доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, та просив у задоволенні позову відмовити.

ІІІ. Мотивувальна частина

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 07 лютого 2022 року між ОСОБА_1 (Позичальник) та ОСОБА_2 (Позикодавець) було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О., зареєстрований в реєстрі за №136. Згідно з умовами цього договору, Позичальник отримав від Позикодавця грошові кошти в сумі 197027,60 гривень, що становило еквівалент 7000 доларів США, та зобов`язався їх повернути до 22 травня 2022 року.

Встановлено також, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 липня 2023 року у справі №753/1927/23, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за цим же договором позики було задоволено, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання цього договору недійсним - відмовлено.

Підставою заявленого у вказаній справі зустрічного позову про визнання недійсним договору позики була так звана його «безгрошовість» (ст. 1051 ЦК України). Враховуючи відмінність підстав заявлених позовних вимог у даній справі, підстав для закриття провадження судом не встановлено.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частина 3 статті 215 ЦК України передбачає, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Щодо доводів Позивача про недійсність договору позики через порушення нотаріусом порядку перевірки Відповідача за Єдиним реєстром боржників, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Нотаріальне посвідчення договору позики не є обов`язковим за загальним правилом.

Той факт, що сторони добровільно обрали нотаріальне посвідчення договору позики, не змінює його правової природи та не робить нотаріальне посвідчення обов`язковою умовою його дійсності.

Позивач ґрунтує свої вимоги на порушенні нотаріусом порядку перевірки Відповідача за ЄРБ. Однак, Закон України «Про нотаріат» (пункт 8-1 статті 49) та Закон України «Про виконавче провадження» (стаття 9) встановлюють обов`язок нотаріуса перевіряти ЄРБ у випадках, що стосуються відчуження належного їй майна особою, внесеною до Єдиного реєстру боржників. Натомість, договір позики за своєю суттю не є правочином щодо відчуження майна Позикодавцем. Це правочин, за яким Позикодавець передає грошові кошти Позичальнику з умовою їх повернення.

Таким чином, така перевірка не є обов`язковою при посвідченні даного виду правочину. Водночас, будь-які порушення нотаріусом порядку його посвідчення не призводять до його недійсності, адже саме посвідчення не є обов`язковим за законом.

Щодо відповідності договору вимогам статті 203 Цивільного кодексу України, Позивач, посилаючись на цю статтю, не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про невідповідність змісту договору закону, інтересам держави чи суспільства, його моральним засадам. Судом встановлено, що сторони договору позики мали необхідний обсяг цивільної дієздатності для його укладення. Їх волевиявлення було вільним, відповідало їх внутрішній волі та було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, а саме - передання грошових коштів та їх подальше повернення. Дійсність правочину оцінюється на момент його вчинення.

Відсутність доказів порушення фундаментальних вимог статті 203 Цивільного кодексу України на момент укладення договору є підставою для відмови у позові.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачем не надано достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про недотримання вимог статті 203 Цивільного кодексу України при укладенні договору позики, або про те, що нотаріальне посвідчення цього виду договору є обов`язковим, а його порушення нотаріусом призводить до недійсності самого договору.

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з положеннями ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Статтею 137 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Встановлено, що 02 травня 2025 року між ОСОБА_2 та адвокатом Дем`янюком В.П. було укладено Договір №39 про надання правничої допомоги у справі №754/15533/24 за позовом ОСОБА_1 . За надання правничої допомоги у даній справі сторони погодили фіксовану суму в розмірі 5000 гривень.

Відповідно до вимог статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, необхідно виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статей 27, 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Аналогічна правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17; додатковій постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 914/359/18.

Як було зазначено вище, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 Цивільного процесуального кодексу України).

У свою чергу під час вирішення питання про розподіл судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу), саме на суд покладено обов`язок з`ясувати реальність (або неминучість) понесених витрат та встановити причинно-наслідковий зв`язок заявлених до відшкодування витрат із необхідністю і реальністю їх здійснення в межах конкретної справи.

У пунктах 29, 30 постанови Верховного Суду від 16.04.2020 у справі № 727/4597/19 зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц.

Матеріалами справи підтверджується фактичне надання адвокатом Дем`янюком В.П. правничої допомоги у даній справі, зокрема складання відзиву на позовну заяву.

Будь-яких заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу Відповідачем зі сторони Позивача до суду не надійшло.

З урахуванням викладеного вище, суд вважає, що Відповідачем доведений належними та допустимими доказами розмір понесених ним витрат на правничу допомогу в сумі 5000 гривень.

Враховуючи категорію справи, її складність та обсяги матеріалів справи, суд вважає, що сплачений Позивачем розмір витрат на правничу допомогу є логічним, співмірним та справедливим.

Беручи до уваги, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю, суд вважає справедливим стягнути з нього на користь Відповідача компенсацію понесених ним витрат на правничу допомогу в повному розмірі (5000 гривень).

ІV. Резолютивна частина

Керуючись ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 223, 259, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд вирішив:

1.У задоволенні позовних вимог відмовити.

2.Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 гривень.

3.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4.Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 ,зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя: