Справа № 490/6342/23
Центральний районний суд м. Миколаєва
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 червня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Шолох Л.М.,

при секретарі Шведюк Д.О.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов позов ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання права власності на 4/12 частин у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Звертаючись до суду із цим позовом позивач вказує на те, що 3/12 за життя належали її батьку ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та 1/12 матері позивачки. Після їх смерті ніхто не прийняв спадщину, а позивач безперервно користувалася цим майном утримувала його починаючи з початку 2013 року.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 липня 2023 року відкрито провадження у справі.

Ухвалами Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2023 року та від 16 вересня 2024 року витребувано докази у справі.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

У судове засідання сторони не з`явилися з невідомих суду причин. Від позивача надійшла заява про розгляду справи без його участі. За такого, суд дійшов висновку про можливість провести розгляд справи без його участі.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 серпня 2015 року спадкоємцями ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 є: мати - ОСОБА_4 на 1/3 частину в спадщині; дочка - ОСОБА_1 на 1/3 частину в спадщині; чоловік ОСОБА_2 на 1/3 частину в спадщині. Спадщина складається з частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 вересня 2016 року задоволено позов та визнано за ОСОБА_1 за набувальною давністю право власності на 4/12 частки квартири АДРЕСА_1 , які належали її бабусі ОСОБА_4 ,, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивачем до позовної заяви додано свідоцтво про народження ОСОБА_5 , батьками якого є ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , копія паспорта цієї особи.

Відповідно до витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05 грудня 2016 року позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить 4/12 частки у праві власності на квартири АДРЕСА_1 .

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частина перша статті 344ЦК України вказує на те, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном-протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

З матеріалів справи слідує, що позивач просить визнати право власності за набувальною давністю після мерті її батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що у даному випадку позивач не є добросовісним набувачем 4/12 частин у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

На думку суду зазначені правовідносини ґрунтуються на попередній власності та відносинах правонаступництва, тоді як обставини, зазначені у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України у даному випадку відсутні.

Підсумовуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права власності на частину нерухомого майна за набувальною давністю.

Також слід зазначити, що відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

В матеріалах справи наявна спадкова справа, заведена після смерті ОСОБА_3 , з якої слідує, що із заявою про прийняття спадщини після її смерті звернулася позивач ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та про необхідність відмовити у їх задоволенні.

Судові витрати згідно частини першої статті 141 ЦПК України, слід віднести на рахунок позивача.

Керуючись статтями 1-19, 23, 76-113, 128, 132, 223, 259, 263, 264, 265, 268, ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання права власності на 4/12 частин у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Л.М. Шолох