Справа №:755/5129/23
Провадження №: 2/755/96/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2025 р. м. Київ

Дніпровський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Коваленко І.В.,

за участі секретаря судових засідань Грищенко С.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Гурез І.О.,

представник відповідачів - адвокат Кацідим В.О.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів - Державний нотаріус Ковельської нотаріальної контори Волинської області Луцик Наталія Анатоліївна, про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

18 квітня 2023 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій позивач просить визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 27 квітня 2021 року, посвідчений державним нотаріусом Ковельської державної нотаріальної контори Волинської області за реєстровим № 1-356.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.04.2023 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Коваленко І.В.

20.04.2023 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє - адвокат Гурез Іванна Олександрівна про забезпечення доказів в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: державний нотаріус П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Храпійчук Тамара Василівна, про визнання заповіту недійсним - повернуто заявнику.

24.04.2023 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

03.05.2023 року представник позивача Гурез І.О. через систему «Електронний суд» направила до суду заяву про усунення недоліків.

26.05.2023 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 14 год. 00 хв. 11 липня 2023 року.

29.06.2023 року (вх.№31964) з дотриманням вимог статей 127, 174, 178 ЦПК України, до суду представник відповідачів - адвокат Кацідим В.О. подав відзив на позовну заяву, з доказами направлення відзиву іншим учасникам справи. За змістом відзиву представник відповідача висловив свою позицію щодо предмету та підстав позову, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав наведених у відзиві на позов.

05.07.2023 року (вх.№32884) представник відповідачів - адвокат Кацідим В.О. подав заяву про залучення третьої особи на стороні відповідачів.

05.07.2023 року (вх.№32886) представник відповідачів - адвокат Кацідим В.О. подав заперечення щодо заяви про забезпечення позову.

05.07.2023 року представник відповідачів - адвокат Кацідим В.О. подав заяву про виклик свідків.

11.07.2023 року у судовому засіданні ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів - Державного нотаріуса Ковельської нотаріальної контори Волинської області Луцик Наталію Анатоліївну. У підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 06 вересня 2023 року до 16-30 год.

06.09.2023 року довідкою секретаря судових засідань цивільну справу №755/5129/23 знято з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючого судді Коваленко І.В. у відпустці. Розгляд справи призначено на 18.10.2023 року об 11-00 год.

18.10.2023 року (вх.№ЕП-12901) на електронну адресу суду від представника відповідачів - адвоката Кацідим В.О. надійшла заява про визнання доказів неналежними та недопустимими.

18.10.2023 довідкою секретаря судових засідань цивільну справу №755/5129/23 знято з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючого судді Коваленко І.В. у нарадчій кімнаті по цивільній справі №755/4290/23. Розгляд справи призначено на 06.11.2023 року об 10-00 год.

06.11.2023 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва відмовлено у задоволенні усного клопотання представника позивача про витребування доказів у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів - Державний нотаріус Ковельської нотаріальної контори Волинської області Луцик Наталія Анатоліївна, про визнання заповіту недійсним.

06.11.2023 року у судовому засіданні протокольною ухвалою задоволено заяву представника відповідачів - адвоката Кацідима В.О. про виклик свідків, викликано після закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті для допиту в якості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Забезпечення явки свідків покладено на сторону відповідача. В підготовчому засіданні за клопотанням представника позивача оголошено перерву до 27.12.2023 року об 11-00 год.

27.11.2023 року (вх.№60028) від представника позивача - адвоката Гурез І.О. через систему «Електронний суд» надійшла заява про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи.

27.11.2023 року (вх.№60030) від представника позивача - адвоката Гурез І.О. через систему «Електронний суд» надійшла заява про виклик свідків.

27.12.2023 довідкою секретаря судових засідань цивільну справу №755/5129/23 знято з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючого судді Коваленко І.В. на лікарняному. Розгляд справи призначено на 13.02.2024 року об 10-30 год.

10.01.2024 року (вх.№1804) представник позивача - адвокат Гурез І.О. через систему «Електронний суд» подала клопотання про забезпечення доказів.

13.02.2024 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гурез Іванни Олександрівни про витребування доказів. Витребувано у Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня №3» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) історію хвороби та медичну картку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та надати інформацію стосовно того, чи укладав ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , декларацію із сімейним лікарем, якщо так, то коли та з ким саме та у Ковельського міськрайонного територіального медичного об`єднання (Ковельська Центральна районна лікарня) медичну картку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та надати інформацію стосовно того, чи укладав ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , декларацію із сімейним лікарем, якщо так, то коли та з ким саме. Для виконання вимог ухвали суду у підготовчому засіданні оголошено перерву до 15.03.2024 об 11-00 год.

27.02.2024 року (вх.№10931) від генерального директора Ковельського міськрайонного територіального медичного об`єднання (Ковельська Центральна районна лікарня) - Валентина Вітера надійшли витяги з медичної інформаційної системи «Доктор Елекс» щодо звернень за медичною допомогою до Ковельського МТМО громадянина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 31 аркуші. Також повідомлено, що декларацію громадянин ОСОБА_4 уклав з лікарем - терапевтом міської амбулаторії № 1 Центру ПМСД Ковельського МТМО ОСОБА_24 29.12.2020 року.

07.03.2024 року (вх.№13351) від директора Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня №3» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) - Петра Іващенка надійшла інформація про те, що у зв`язку з відсутністю в ухвалі конкретного періоду, за який необхідно надати документи, ними перевірені дані з 2018 року по листопад 2022 року. За цей період ОСОБА_4 в КНП «Київська міська клінічна лікарня №3» на стаціонарному лікуванні не перебував.

15.03.2024 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Кацідима В.О. про застосування до позивача ОСОБА_1 заходів процесуального примусу. Зобов`язано позивача ОСОБА_1 , як свідка, з дотриманням вимог ст. 93 ЦПК України, надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті, поставлене представником відповідачів - адвокатом Кацідимом В.О. у відзиві на позов.

15.03.2024 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гурез І.О. про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи - задоволено частково. Призначено у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів - Державний нотаріус Ковельської нотаріальної контори Волинської області Луцик Наталія Анатоліївна, про визнання заповіту недійсним, - посмертну судово-психіатричну експертизу. Провадження по справі до отримання висновку експертизи - зупинено.

08.04.2024 року (вх.№20078) на адресу суду від позивача на виконання вимог ухвал суду від 15.03.2024 року надійшла заява свідка.

13.11.2024 року від Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» до суду повернуто матеріали цивільної справи № 755/5129/23 з листом-повідомленням про невиконання ухвали суду від 15.03.2024 року, оскільки станом на 28.10.2024 року на рахунок Інституту не надійшла оплата за проведення посмертної судово-психіатричної експертизи.

13.11.2024 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва поновлено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів - Державний нотаріус Ковельської нотаріальної контори Волинської області Луцик Наталія Анатоліївна, про визнання заповіту недійсним; підготовче засідання у справі призначено на 12.12.2024.

12.12.2024 року за клопотанням представника позивача підготовче засідання відкладено до 29.01.2025 року об 10-30 хв.

29.01.2025 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляду по суті на 13.03.2025.

У судових засіданнях 13.03.2025, 19.03.2025, 30.04.2025, 30.06.2025 сторони підтримали доводи та вимоги, викладені у письмових заявах, поданих до суду.

Під час судового розгляду справи здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Обґрунтування позову

В позові, зокрема, вказується, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько позивача ОСОБА_10 . ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дід позивача ОСОБА_4 . Внаслідок смерті діда відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач, у встановлений законом строк, звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори для подання заяви про прийняття спадщини, але їй не роз`яснили наслідки поданої нею заяви. Тому, 24 лютого 2023 року, для подання заяви про прийняття спадщини після смерті діда, позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В.

За результатами перевірки відомостей Спадкового реєстру приватний нотаріус виявив наявність раніше заведеної спадкової справи та заповіту. З`ясувалося, що після смерті діда в П`ятнадцятій київській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа № 1188/2022.

24 лютого 2023 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. оформив заяву позивача про прийняття спадщини та 28 лютого 2023 року, у встановлений законом строк, вказана заява надійшла до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори, зареєстрована під № 538.

Позивач зазначає, що з Витягу зі Спадкового реєстру їй стало відомо про те, що 27 квітня 2021 року державним нотаріусом Ковельської державної нотаріальної контори Волинської області посвідчено заповіт за реєстровим № 1-356, складений дідом на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 в рівних долях.

Позивач вважає, що заповіт, складений її дідом 27 квітня 2021 року, суперечить дійсному волевиявленню діда, складений ним в час загострення хвороби, під психологічним тиском та в час, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Крім того, позивач зазначає, що їй невідомо, чи були порушені вимоги щодо форми та посвідчення заповіту, оскільки відповідно до вимог Закону, недотримання вимог щодо форми та посвідчення заповіту є підставою для визнання заповіту недійсним.

Як стверджується у позові, дід позивача - ОСОБА_4 помер у віці 83 років в стаціонарі Ковельської ЦРЛ. Причина смерті - ІХС атеросклеротичний кардіосклероз. Дід страждав на ряд тяжких захворювань (гіпертонічна хвороба 2 ст., гіпертензивне серце, ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, поліостеоартроз), що призвело до порушення його здатності розуміти значення своїх дій та керування ними.

Зазначається, що у 2016 році помер батько позивача - єдиний син її діда ОСОБА_4 . Дід дуже важко переживав смерть сина. Він дуже змінився. В грудні 2020 року діда запросили до себе на деякий час погостювати родичі з західної України - відповідачі у справі, оскільки начебто на свіжому повітрі та в приватному будинку він мав відволіктися від переживань з приводу раптової смерті свого єдиного сина.

Позивач стверджує, що вона майже кожного дня спілкувалася з дідусем по телефону. Він був дуже пригнічений, засмучений, казав, що хоче назад додому в Київ. Позивач неодноразово пропонувала діду приїхати з мамою та забрати його до Києва, але дідусь скаржився на те, що відповідачі забрали в нього документи, банківські картки, що у нього через них немає грошей. Казав, що відповідачі обіцяють повернути документи, коли він їм скаже пін-код від своїх банківських карток.

У позові наголошується, що, зі слів діда Відповідачі просто морально знущались над ним. Вони обзивали, ображали його, принизливо ставилися до нього. Дідусь мав намір вчинити самогубство. Він намагався отруїтися отрутою для мишей, через що знаходився на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділення Ковельської ЦРЛ з 04.10.2022 по 10.10.2022 року.

Позивачу, зі слів її бабусі ОСОБА_11 , колишньої дружини діда, яка також спілкувалася з ним телефоном, дід скаржився на Відповідачів та на стан свого здоров`я. Зі слів бабусі, їй відомо, що часом спілкуватися з дідом було неможливо, отримати відповіді на питання було вкрай важко, дід часто відповідав однослівно, не міг відповісти, що з ним трапилося. За життя, починаючи з 1986 року, дідусь склав заповіти виключно на свого сина (мого батька), якого дуже любив. Після раптової смерті сина дідусь завжди говорив про те, що складе заповіт на мене, єдину онуку. Дідусь за життя ніколи не казав про бажання складати заповіт на відповідачів або на когось крім мене.

Позивач стверджувала, що на момент укладання заповіту спадкодавець виявляв ознаки психічних розладів, які істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладання даного правочину.

Зважаючи на викладене, позивач вважає, що суд має захистити її права та інтереси, як спадкоємця за законом, та визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 27 квітня 2021 року, посвідчений державним нотаріусом Ковельської державної нотаріальної контори Волинської області за реєстровим № 1-356, оскільки він суперечить дійсному волевиявленню діда, складений ним в час загострення хвороби, під психологічним тиском та в час, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Щодо правової позиції відповідача

29.06.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву за підписом представника відповідачів - адвоката Кацідима В.О., в якому відповідачі не визнають викладені у позові обставини, проти позову заперечують у повному обсязі, вважають, що викладені у позовній заяві доводи є надуманими та безпідставними, такими, що не підтверджуються жодними належними, достатніми та допустимими доказами, а позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. (а.с. 74-81 т.1).

В обґрунтування відзиву, зокрема, вказується наступне.

Щодо доводів Позивача про те, що заповіт суперечить волевиявленню померлого, складений ним в час загострення хвороби, під психологічним тиском, та в час, коли померлий не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

В цій частині, заперечуючи проти доводів позивача, відповідачі, посилались на зміст ст.ст.1216, 1218, 1217, 1223, 1233-1235, 225 ЦК України, на пункт 16 постанови Пленуму Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а також на судову практику Верховного Суду (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі №6-9цс12; постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 665/1935/16-ц (провадження № 61-19718св18); постанови Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року 61-5896св18), та вказували, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Як зазначається у відзиві, у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

Як вказується у відзиві, стороною Позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в момент складання заповіту ОСОБА_4 за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними або вчинив цей правочин проти своєї справжньої волі під впливом насильства, тобто що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, отже доводи Позивача в цій частині є необґрунтованими та безпідставними.

Щодо доводів Позивача про те, що порушені вимоги щодо форми та посвідчення заповіту.

В цій частині, заперечуючи проти доводів позивача, відповідачі, посилаючись на зміст ст.ст.1247, 1248 ЦК України, підпункт 1.7 пункту 1 глави 3 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, ст. 54 Закону України «Про нотаріат», стверджували, що оспорюваний заповіт записаний нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів - з використанням комп`ютерного набору та роздруківки, підписаний особисто ОСОБА_4 ; у заповіті зазначені місце та дата посвідчення заповіту, а також запис: «заповіт посвідчено мною, Луцик Н.А. , державним нотаріусом Ковельської нотаріальної контори Волинської області. Заповіт записаний мною, нотаріусом, зі слів ОСОБА_4 . Заповіт до підписання прочитаний у голос заповідачем ОСОБА_4 і власноручно підписаний ним у моїй присутності. Особу його встановлено, дієздатність перевірено.»

Отже, на думку відповідачів, нотаріусом належним чином виконані усі вимоги законодавства щодо посвідчення заповіту, доказів протилежного Позивачем не надано, отже доводи Позивача в цій частині є необґрунтованими та безпідставними.

Щодо доводів Позивача про те, що померлий мав ряд тяжких захворювань, які призвели до порушення ним здатності розуміти значення своїх дій та керування ними, то заперечуючи в цій частині проти доводів позивача, відповідачі зауважували, що позивачем не зазначено, яким саме чином вказані хвороби впливали на померлого в момент складання заповіту.

На думку відповідачів, вказані хвороби не являються психічними захворюваннями, та не вказують на наявність у померлого психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними в момент складання заповіту, а належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів Позивачем не надано, отже доводи Позивача в цій частині є необґрунтованими та безпідставними.

Заперечуючи проти доводів Позивача в тій частині, що Відповідачі забрали у померлого документи та банківські картки, принизливо ставилися і морально знущалися з нього, та померлий у жовтні 2022 року мав намір вчинити самогубство, відповідачі звертали увагу, що Позивач так і не знайшла часу звернутися до правоохоронних органів або соціальних служб для захисту прав діда, доказів таких звернень не надано.

Відповідачі вважають, що такі дії Позивача вказують на спробу виставити Відповідачів у негативному світлі, є образливим та вказують на надання Позивачем особистих характеристик учасникам справи, що є неприйнятним. В свою чергу, обґрунтування позову з використанням образливих висловлювань виходить за межі нормальної, коректної та легітимної критики, що, наприклад, у розумінні Європейського суду з прав людини констатується як зловживання правом на подання заяви.

На думку відповідачів, зазначені дії свідчать про очевидну неповагу до честі, гідності Відповідачів з боку Позивача, і такі дії також суперечать основним засадам та принципам цивільного судочинства та його завданню, і являються зловживанням процесуальними правами.

Щодо вживання ОСОБА_4 отрути для мишей, сторона Відповідачів дійсно підтверджує такі факти, однак стверджує, що причиною цього стало відмова колишньої дружини померлого у тому, щоб останній приїхав до неї для проживання.

Звертали увагу суду, що події відносно вживання ОСОБА_4 отрути для мишей відбулися у жовтні 2022 року та не можуть бути предметом розгляду справи, оскільки відбулися майже через півтора року після складання оспорюваного заповіту.

Щодо доводів Позивача про те, що померлий у розмовах зі своєю колишньою дружиною, тобто бабусею позивача, скаржився на своє здоров`я, відповідав однослівно, не міг відповісти, що з ним трапилося; завжди казав, що складе заповіт на Позивача та ніколи не казав про бажання скласти заповіт на когось іншого, то відповідачі звертали увагу суду на те, що між складанням заповіту та смертю Заповідача, минуло півтора роки, і Заповідач за цей час не скористався своїм правом на скасування заповіту чи складання нового на Позивача, що вказує на те, що його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд, вислухавши сторін по справі, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, встановив наступне.

27.04.2021 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Ковельської державної нотаріальної контори Луцик Н.А., та зареєстрований за № 1-356, за змістом якого все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося і, взагалі, все те на що він за законом буде мати право заповів в рівних частках кожному: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . (а.с.82 т.1)

Згідно Відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно, вбачається, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, НОМЕР_1 , виданого 05.11.1997 Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (а.с.26-28 т.1)

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого повторно 17.11.2022 Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Митаївка Богуславського району Київської області, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 83 років, про що 14.10.2022 року складено актовий запис №639 Ковельським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів). Місце смерті: місто Ковель, Ковельський район, Волинська область, Україна. (а.с.9 т.1)

24 лютого 2023 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. із заявою про прийняття спадщини після померлого свого дідуся - ОСОБА_4 . Справжність підпису позивача у заяві про прийняття спадщини нотаріусом було засвідчено, а саму заяву зареєстровано в реєстрі за №266.

На підтвердження родинного зв`язку із померлим дідом ОСОБА_4 позивач надала своє свідоцтво про народження та свідоцтво про народження свого померлого батька ОСОБА_10 .

Так, згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_3 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві, батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , зазначені: батько - ОСОБА_10 , громадянин України, мати - ОСОБА_13 , громадянка України. (а.с.22 т.1)

Згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_4 , виданого Дніпровським відділом ЗАГСу, батьками ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , зазначені: батько - ОСОБА_4 , українець, мати - ОСОБА_14 , українка. (а.с.21 т.1)

28 лютого 2023 року заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини надійшла до державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори, та зареєстрована під №538. Спадкова справа №1188/2022. (а.с.12-13 т.1)

Згідно Витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №71604766 від 24.02.2023, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_11 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в П`ятнадцятій київській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа № 1188/2022. (а.с.20 т.1)

На підтвердження своїх вимог та підстав позову про відсутність у ОСОБА_4 фізичної можливості з`явитись до нотаріуса, особисто підписати заповіт та про те, що на час складання заповіту останній не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, сторона позивача надала суду копію Виписного епікризу №10485 з терапевтичного відділення ЦРЛ Ковельського МТМО, в якому, зокрема, зазначено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , знаходився на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні Ковельської ЦРЛ з 04.10.2022 по 10.10.2022 з діагнозом: Гостре отравлення отрутою для мишей., ІХС. Дифузний кардіосклероз. СН ІІАст., Гіпертонічна хвороба ІІст., ступінь 2, ССР високий. Хронічний калькульозний холецистит Хронічна хвороба нирок, стадія І. (а.с.15 т.1)

За клопотанням сторони позивача ухвалою суду витребувано з Ковельського міськрайонного територіального медичного об`єднання (Ковельська Центральна районна лікарня) медичну документацію щодо ОСОБА_4 , з якої вбачається, що 29.12.2020 року громадянин ОСОБА_4 уклав декларацію з лікарем - терапевтом міської амбулаторії № 1 Центру ПМСД Ковельського МТМО ОСОБА_24.

Згідно витягів з медичної інформаційної системи «Доктор Елекс» щодо звернень за медичною допомогою до Ковельського МТМО громадянина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вбачається, що останній неодноразово звертався до лікарів:

20.11.2020 - відвідування лікаря з метою консультації, у зв`язку з лихоманкою. Діагноз після огляду: Гостра інфекція дихальних шляхів неуточнена (а.с.183 т.1);

23.11.2020 - проходження медичної процедури - рентгенографія (а.с.185 т.1);

23.11.2020 - проходження медичного дослідження - Антитіла до вірусу SARS-CoV-2 (ІФА) (а.с.186 т.1);

29.12.2020 - відвідування лікаря з метою консультації, у зв`язку з призначенням ліків/ін`єкцій, стиснення в області серця, підвищений артеріальний тиск. Діагноз після огляду: Гіпертонія з ускладненням, ІХС із стенокардією (а.с.187 т.1);

29.12.2020 - проходження медичної процедури - здача загального аналізу крові, біохімічного аналізу крові (а.с.188-189 т.1);

19.03.2021 - відвідування лікаря з метою консультації, по причині скарг на кашель, головний біль, лихоманку, 37,5 С. Діагноз після огляду: Гостра інфекція верхніх дихальних шляхів, фактор ризику БДУ (а.с.190 т.1);

19.03.2021 - проходження медичної процедури - відбір зразків матеріалу від особи, яка відповідає визначенню випадку COVID-19; рентгенографія (а.с.191-193 т.1);

20.03.2021 - проходження медичної процедури - здача загального аналізу крові, біохімічного аналізу крові (а.с.194 т.1);

22.03.2021, 23.03.2021, 24.03.2021 та 26.03.2025 - відвідування лікаря з метою консультації, по причині скарг на кашель, головний біль, лихоманку, підвищений артеріальний тиск, 37,5 С. Діагноз після огляду: Гостра інфекція верхніх дихальних шляхів, фактор ризику БДУ, Гіпертонія неускладнена, ІХС без стенокардії (а.с.195-198 т.1);

18.06.2021 - відвідування лікаря з метою консультації, призначення ліків/ін`єкції, скарг на стиснення в області серця, підвищений артеріальний тиск. Діагноз після огляду: Гіпертонія з ускладненням, ІХС із стенокардією. Гіпертензивна (гіпертонічна) хвороба з переважним ураженням серця з (застійної) серцевою недостатністю, Інші форми стенокардії ІХС Сиабільна стенокардія напруги фк 2 Дифюкардіосклероз. Стан після АКШ-3шунта (19.12.2013) СН ІІ А ст. Гіпертонічна хвороба ІІ ст 2 ст. (а.с.199 т.1);

13.07.2021 - відвідування лікаря з метою консультації, призначення ліків/ін`єкції, скарг на стиснення в області серця, підвищений артеріальний тиск. Діагноз після огляду: Гіпертонія з ускладненням, ІХС із стенокардією. Гіпертензивна (гіпертонічна) хвороба з переважним ураженням серця з (застійної) серцевою недостатністю, Інші форми стенокардії ІХС Сиабільна стенокардія напруги фк 2 Дифюкардіосклероз. Стан після АКШ-3шунта (19.12.2013) СН ІІ А ст. Гіпертонічна хвороба ІІ ст 2 ст. (а.с.200 т.1);

15.07.2021, 19.07.2021, 20.07.2021, 21.07.2021 - відвідування лікаря з метою консультації по причині: локалізована припухлість, набряк. Анамнез хвороби: хворіє набряклість правої половини обличчя з 15.07.2021 вранці, можливо вживання малини. Діагноз: шкірні захворювання. Алергія неуточнена. Набряк Квінке на пр половині обличчя неуточненої етіології. Від госпіталізації відмовився. (а.с.201-204 т.1)

22.07.2021 - огляд лікаря хірурга зі скаргами на болі в ділянці пупка. Анамнез захворювання: хворіє на протязі 2. Вправляв килу. Протоколи операцій: Без місцевого знечулення розкрито міхур шкіри над пупком. Діагноз: Пупкова кила. Омфаліт (?). (а.с.205 т.1)

У період часу з 01.09.2021 по 08.09.2021 ОСОБА_4 знаходився на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Ковельської ЦРЛ з діагнозом: виразкова хвороба шлунка ускладнена кровотечею, гостра постгеморагічна анемія легкого ступеню. Медичні процедури та хірургічні операції: 02.09.201 ВЕГДС, внутрішньовенне введення фармакологічного засобу. (а.с.206 т.1)

11.11.2021 - відвідування лікаря з метою консультації, призначення ліків/ін`єкції, підвищений артеріальний тиск. Анамнез хвороби: хворіє тривало, проведено АКШ-3 шунта (19.12.2013), підвищення АТ періодично. Діагноз: Гіпертензивна (гіпертонічна) хвороба з переважним ураженням серця з (застійної) серцевою недостатністю, Інші форми стенокардії ІХС Сиабільна стенокардія напруги фк 2 Дифюкардіосклероз. Стан після АКШ-3шунта (19.12.2013) СН ІІ А ст. Гіпертонічна хвороба ІІ ст 2 ст. (а.с.207 т.1)

28.03.2022 - відвідування лікаря з метою консультації з лікарем ПМСД, призначення ліків/ін`єкції, підвищений артеріальний тиск. Анамнез хвороби: хворіє тривало, проведено АКШ-3 шунта (19.12.2013), підвищення АТ періодично. Діагноз: Гіпертензивна (гіпертонічна) хвороба з переважним ураженням серця з (застійної) серцевою недостатністю, Інші форми стенокардії ІХС Сиабільна стенокардія напруги фк 2 Дифюкардіосклероз. Стан після АКШ-3шунта (19.12.2013) СН ІІ А ст. Гіпертонічна хвороба ІІ ст 2 ст. (а.с.208 т.1)

08.09.2022 - відвідування лікаря з метою консультації зі скаргами на біль грудній клітці. Анамнез хвороби: хворіє 2 тижні. Діагноз: Периферичний неврит/ нейропатія, остеохонроз. (а.с.109 т.1)

09.09.2022 - проходження медичної процедури - рентгенографія (а.с.210 т.1);

16.09.2022 - відвідування лікаря - стоматолога зі скаргами на постійно ниючий біль у зубі. Діагноз: загострення хронічного періодонтину 18 зуба. (а.с.211 т.1)

У період часу з 04.10.2022 по 10.10.2022 ОСОБА_4 знаходився на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні Ковельської ЦРЛ з діагнозом: Гостре отравлення отрутою для мишей. ІХС. Дифузний кардіосклероз. СН ІІАст., гіпертонічна хвороба ІІ ст., ступінь 2, ССР високий, хронічний калькульозний холецистит, хронічна хвороба нирок, стадія 1. Пріоритет направлення: ургентний. (а.с.212 т.1)

У період часу з 10.10.2022 по 11.10.2022 ОСОБА_4 знаходився на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні Ковельської ЦРЛ з діагнозом: Хронічна декомплексована СН 11 Б ст., ІХС. Дифузний кардіосклероз. Стан після АКШ 3 (2013 р.). пароксизм фібриляції передсердь. Гіпертонічна хвороба 11 ст., 3 ст., с.с.ризик 3. Пріоритет направлення ургентний. (а.с.212 т.1)

У судовому засіданні 1903.2025 було допитано свідка ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_6 (рідний брат померлого), який проживає у м.Ковель, у судовому засіданні дав свідчення про наступні обставини, а саме, що в кінці вересня 2020 року до нього та його родини - рідної доньки та зятя, приїхав його молодший брат - ОСОБА_4 , з власної ініціативи. Зі слів брата йому відомо, що перед від`їздом до м.Ковеля він ходив до своєї онуки - ОСОБА_15 та її матері, тобто своєї невістки і просив прийняти його до себе жити та доглядати за ним, бо мав вже похилий вік, та обіцяв за це «переписати» на них належну йому на праві власності квартиру. Однак, колишня невістка про це навіть і говорити не захотіла. Коли він почув це від брата, то навіть сльози на очі накотилися. Йому гидко було читати зміст позовної заяви, бо те, що там написала позивачка, то все неправда. Позивачку свідок бачив за весь час не більше трьох разів, ще маленькою і це було за тих обставин, коли його брату в кінці грудня 2013 року зробили операцію на серці - двостороннє шунтування клапанів. Свідок приїжджав до брата з дружиною і був у Києві біля нього близько тижня, а після операції біля брата була його дружина ОСОБА_16 . Невістка і онука двічі відвідували брата в лікарні після операції. Щодо обставин складання братом заповіту на його доньку та зятя, свідок звертав увагу, що його брат одразу ж після приїзду в м.Ковель хотів скласти заповіт на когось із родини, але свідок його просив не спішити. За сім місяців брат встиг зі всіма познайомитися, всіх пізнати. Він увесь час дякував і свідку і його дітям. Брат сам пішов до нотаріуса і склав заповіт, і це була для нього подія. Після складеного заповіту брат прожив іще 1.5 роки. Ходив по церквам, співав і церковні, і народні пісні, любив виїжджати на природу. Проживав в м. Ковелі у його доньки та зятя у приватному будинку, де йому виділили окрему кімнату. Неодноразово брат жалівся на ставлення невістки та онуки, казав: «Якщо я до них не подзвоню, то вони не подзвонять і місяць, і два.»; «Я для них чужий дід, а у них є дід невістки.» Брата охарактеризував як фізично здорового, мудрого правильно мислячого, людину, яка правильно чинила. Одного разу брат приїхав до нього і сказав, що в одну з релігійних книш напише пін-код від своєї банківської картки, щоб ми могли зняти кошти, на всяк випадок. Свідок вказував на брехню з боку позивача про те, що брат склав заповіт під тиском. На його думку, треба було бути нормальними людьми по відношенню до дідуся, і не відмовлятися прийняти його до себе доживати віка. Щодо обставин з отруєнням отрутою для мишей, свідок показав, що все у них добре, поки до брата не почала часто телефонувати колишня дружина - ОСОБА_17 . Дзвонила дні і ночі, намагалась забрати до себе, знала, що він її любить. Брат почав думати про неї, а він зі свого боку брата підтримував. У брата з`явились думки повернутися, і ОСОБА_16 теж погодилась на це. Одного разу брат всім сказав, що їде в Черкаси , замовив на ранок таксі. Коли ж зранку подзвонив до ОСОБА_16 і повідомив, що їде, то почув категоричну відмову. Тоді ж він і вирішив отруїтись. Поїхав у сусіднє село в гості до їхньої спільної рідної сестри ОСОБА_19 , там йому стало погано, йому викликали швидку допомогу і відвезли до лікарні. Про ці обставини він дізнався від брата вже в лікарні. Брат не був алкоголіком, міг випити і добре поїсти, як і всі люди, але в міру, брата ніколи п`яним не бачили, все було в рамках розумного. Від померлого брата свідку також відомо, що той у 2011 році складав заповіт на сина, однак син у 2016 році помер. Також після операції на серці у 2013 році брат складав договір довічного утримання, однак після одужання склав заповіт на колишню дружину ОСОБА_16 , а коли ОСОБА_16 від нього пішла, скасував заповіт. Брат помер в лікарні ІНФОРМАЦІЯ_12 , в кардіологічному відділенні, куди потрапив після виписки з терапевтичного відділення, в якому перебував у зв`язку з отруєнням. Після виписки з лікарні він пішки повертався додому, впав, і його забрали назад в лікарню. Чи

Свідок ОСОБА_20 (сусід відповідачів) повідомила, що померлого ОСОБА_4 знає з того часу, як той у вересні 2020 року приїхав жити до її сусідів - ОСОБА_21 . Діду дуже подобалось жити у племінниці, він багато гуляв, ходив до церкви на богослужіння, був дуже порядною та розумною людиною, ніяких психічних відхилень у нього не помічалось. Вона часто бачила діда, бо з ОСОБА_21 живуть поруч, їхні городи поруч, і дід часто ранком виходив погуляти по городу. Одного дня вона зустріла діда у парку і запитала, чи він у них на весь час, на що дід ствердно відповів, додавши, що він вже й заповіт склав. Дід часто ходив пішки, чистий, вбраний, випраний, елегантно виглядав. Чи вживав дід якісь ліки їх невідомо. Але коли діда перестала бачити, запитала у сусідів про нього, та почула, що дід потрапив до лікарні. Пізніше вже дізналась, що дід ОСОБА_22 помер.

Свідок ОСОБА_8 (приятель відповідачів) дав покази про те, що осінню 2020 року у відповідачів він познайомився з ОСОБА_4 . Часто спілкувався з ним, ходили щонеділі до Церкви, дід був членом адвентистів Сьомого дня. Одного разу навіть удвох ловили рибу у ставку. Дід багато розповідав про своє життя, про 15-річну роботу на Золотих Присках, 15-річну роботу у Чорнобилі. Він був здоровою та адекватною людиною. Особисто від нього він чув про намір скласти заповіт. Дідусь проживав в нормальних умовах, мав окрему кімнату, великий телевізор. Одного дня ОСОБА_21 запросили його на вечір на гостину, пов`язану з тим, що дід склав заповіт. Затопили баню, зробили шашлик. Дід розповідав, що попав до державного нотаріуса, був там сам. Від будинку, де жили ОСОБА_21 з дідом та до державного нотаріуса відстань близько 2 км. Свідок не питав яким чином дід потрапив до нотаріуса. В день святкування дідусь алкоголь не вживав, але розповідав, що у нього є пенсія, є квартира та якісь збереження. Про обставини потрапляння діда до лікарні свідку нічого невідомо, його сповістили лише коли дід помер. Коли саме це було не пам`ятає, але пам`ятає, що діда спочатку відспівували адвентисти Сьомого дня, а потім ще відспівували у Свято-Троїцькій Церкві. Свідку запам`яталось, що на прощанні з дідом була сестра померлого і колишня дружина, з якими особисто він не знайомий, але було видно, що вони кидались до діда, хотіли, що той ожив.

Свідок ОСОБА_13 (колишня невістка померлого) показала суду, що вона не впевнена, що її колишній свекор ОСОБА_4 ходив до нотаріуса і склав заповіт на відповідачів. З 2002 року вона почала проживати в квартирі свого чоловіка - ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_3 . Від шлюбу у них народилась позивачка. Свого померлого свекра знає також з 2002 року, оскільки ходили один до одного в гості, бо свекор проживав поруч. На той час свекор вже був одружений з ОСОБА_11 . Їй відомо, що у свекра були проблеми зі здоров`ям: йому робили операцію на серці - шунтування, вирізали вени з ніг і підшивали до серця. Кожен рік свекор отримував путівки у санаторії, оскільки мав посвідчення учасника (ліквідатором) наслідків аварії на ЧАЕС, мав 2 чи 3 групу інвалідності. Відповідачів по справі ніколи не бачила. Бачила лише у 2013 році брата свекра, коли той приїжджав до свекра в лікарню. ІНФОРМАЦІЯ_13 від захворювання на грип помер її чоловік ОСОБА_10 . Свекор дуже важко переживав смерть сина, багато часу проводив з ними. Пізніше родичі свекра запросили його до себе на відпочинок і свекор погодився. Свідок стверджувала, що свекор взагалі не їздив до брата в гості і, на її переконання, родичі все спланували, що свекор до них приїхав і там склав заповіт. Все життя свекор вважав, що спадщина має належати його онуці. Вона спілкувалась зі свекром по телефону і, з його слів, їй відомо, що спочатку все було добре: йому виділили кімнату, ліжко, свекор купив туди телевізор. Пізніше родичі вважали, що він повинен давати їм гроші за те, що його забезпечують, потребували пін-коди від карток. Коли ж свекор захотів повернутись, його виставили з хати без грошей і документів. Про наявність складеного заповіту свекор нічого не повідомляв. Про потрапляння свекра до лікарні дізналась від доньки. Одного разу, коли не змогла додзвонитись до свекра, знайшла номер телефону його брата, подзвонила і дізналась про смерть свекра. Але їй одразу сказали, що вона і її донька - ніхто, і ніхто квартири не побачить, сказали більше не дзвонити. Про отруєння свекра дізналась від його колишньої дружини ОСОБА_11 . Свекор мав повернутись до неї, але не зміг забрати свої документи, щоб виїхати. В день отруєння сказав ОСОБА_23 , що не може більше так жити. ОСОБА_23 була на похоронах, але чому не повідомила про похорони її, вона не знає. Позивач теж не була на похоронах дідуся, бо теперішній чоловік свідка заборонив кудись їхати. Під час складання оспорюваного заповіту присутньою не була, але вважає, що він складений під тиском з боку відповідачів, оскільки свекор почав вживати горілку, і невідомо в якому стані він був у нотаріуса. Свідок підтвердила, що дійсно відмовила свекру забрати його до себе доглядати, оскільки створила нову сім`ю і у них не було такої можливості. Вона живе у квартирі, яку успадкувала від свого померлого чоловіка ОСОБА_10 . Померлий свекор похований у м.Ковель, однак могилу свекра ні вона, ні донька ніколи не відвідували, бо в країні війна і їздити на далекі відстані - це небезпечно. Висновок про те, що свекор не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними вона зробила під час телефонних розмов з ним, бо свекор увесь час знаходився у стані алкогольного сп`яніння - заговорювався по телефону.

Свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 у судове засідання, в які їх було викликано, не з`явилась, заявник (сторони) від їх показів відмовились.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ст.ст. 1220, 1221 ЦК України).

Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст. 1234 ЦК України).

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини (ст. 1235 ЦК України).

За змістом ст. 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Загальні вимоги до форми заповіту встановлено ст. 1247 ЦК України, відповідно до яких: 1. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. 2. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно з частинами другою-шостою статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України).

Відповідно до ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Частиною четвертою статті 1257 ЦК України передбачено, що у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Згідно ст.ст. 1258, 1265 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (ст.ст. 1268, 1269 ЦК України).

За змістом ст.ст. 1270, 1296 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ч.1 ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).

Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до сталої практики Верховного Суду, викладеної у постановах від 06 лютого 2020 року у справі № 495/538/16-ц, від 24 травня 2021 року у справі № 607/13067/17, від 16 вересня 2021 року у справі № 643/6473/17 та від 25 листопада 2021 року у справі № 210/573/19, застосування норми права, відповідно до якої підставою для визнання правочину недійсним, згідно з ч.1 ст.225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 30 червня 2022 року в справі № 641/8187/17 висновок про недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Хоча висновок експертизи у справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, інші докази (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Частиною 2 ст. 83 ЦПК України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу в справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

За клопотання сторони позивача у підготовчому засіданні ухвалою Дніпровського районного суд міста Києва від 15.03.2024 року по даній справі призначалась посмертна судово-психіатрична експертиза, проведення якої доручалось Державній установі «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України.

На розгляд експертів ставилось питання: «Чи міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними ОСОБА_4 в момент складання заповіту, посвідченого 27 квітня 2021 року державним нотаріусом Ковельської державної нотаріальної контори Волинської області, через похилий вік чи можливі вікові відхилення від здоров`я?».

Попередню оплату за проведення експертизи ухвалою суду покладено на позивача ОСОБА_1 .

Натомість, 13.11.2024 року ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» повернула матеріали справи без виконання ухвали суду від 15.03.2024 року через відсутність надходження на рахунок Інституту оплати за проведення посмертної судово-психіатричної експертизи.

У судовому засіданні позивач та її представник пояснили, що 82 404, 00 гривень, які позивач мала внести на рахунок експертної установи суму за проведення експертизи позивачка, є для досить значною і таких коштів вона не мала.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч. 3 ст.12 ЦПК України).

Водночас, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч. 4 ст.12 ЦПК України).

Виходячи з наведеного, стороною позивача не доведено, що під час посвідчення заповіту ОСОБА_4 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а наявна в матеріалах справи медична документація стосовно відвідування спадкодавцем лікарів з різними скаргами на стан здоров`я, та з метою консультації, призначення ліків/ін`єкції, а також його перебування на стаціонарному лікуванні у зв`язку з отруєнням (04.10.2022 по 10.10.2022) не свідчить про те, що в момент складання заповіту ОСОБА_4 страждав на будь-який психічний розлад, оскільки ці документи не стосуються і не встановлюють психічного стану ОСОБА_4 на день складання ним заповіту - 27.04.2021.

Щодо тверджень позивача про те, що оспорюваний заповіт був складений під психологічним тиском відповідачів, а також з можливим порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту, суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Положеннями статті 1257 ЦК України передбачений вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, який кореспондується з положеннями, що містяться у частині третій статті 203 ЦК України.

Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236 - 1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

При цьому, враховуючи, що за розташуванням ця стаття є останньою у главі 85 ЦК України про спадкування за заповітом, за правилами розміщення правових норм стаття 1257 встановлює правові наслідки саме тих вимог, які викладені до форми та посвідчення заповіту у главі 85 ЦК України.

Виходячи з наведеного недотримання будь-яких інших вимог не може мати наслідком недійсність заповіту на підставі частини першої статті 1257 ЦК України.

Тобто контекстуальний аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі №756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок щодо застосування частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що «для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України».

У цивільному законодавстві нікчемність правочинів передбачена у випадках, встановлених законом, підстав для чого у наведеній справі не вбачається.

Недійсність заповіту з мотивів розширювального розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, матиме наслідком порушення принципу свободи заповіту.

Кваліфікація заповіту як нікчемного з підстав, які не передбачені ані частиною першою статті 1257 ЦК України, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує це вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача.

Визнання заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 Протоколу першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а в разі якщо особа має його набути, то правомірного очікування цього.

Інший підхід призводить до необґрунтованого покладення відповідальності за порушення нотаріусом законодавства, яке регулює порядок його діяльності, на заповідача та спадкоємців, які не зобов`язані бути обізнаними з нотаріальним процедурним законодавством, що є порушенням принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також неспівмірним втручанням держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 12 ЦПК України встановлює, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положення ст. 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Оспорюваний у даній справі заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, особу заповідача було встановлено, заповіт підписаний особисто заповідачем, зазначено місце складення заповіту, вказано дату й місце його посвідчення, посвідчений уповноваженою на те особою, яка перевірила дієздатність заповідача і з`ясувала його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок своєї смерті.

Особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про вільне волевиявлення заповідача, й обставини, які вплинули на волевиявлення заповідача, судом не встановлені.

Позивачем не доведено наявності підстав, які б мали наслідком недійсність заповіту, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Висновки про те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі ґрунтуються лише на припущенням позивача, а будь-яких доказів на підтвердження таких обставин в розумінні положень ст. 76 ЦПК України суду не надано.

Позивачем не доведено посилань на те, що через свій хворобливий фізичний стан ОСОБА_4 не міг з`явитись до нотаріуса та самостійно підписати заповіт, оскільки зміст заповіту свідчить про те, що спадкодавець особисто з`явився до приміщення робочого місця нотаріуса та особисто підписав заповіт і виклав у ньому власне підтвердження про те, що заповіт ним прочитаний вголос та його текст заповідачу зрозумілий.

Медична документація, яка міститься в матеріалах справи не може бути достатнім підтвердженням зворотного, оскільки не містить даних про те, що ОСОБА_4 на день посвідчення заповіту за станом здоров`я був прикутий до ліжка, не міг пересуватись та не міг самостійно писати.

Ураховуючи викладене, відсутні будь-які підстави для визнання недійсним заповіту ОСОБА_4 , складеного на користь відповідачів, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 1216-1218, 1223, 1226, 1233, 1234, 1235, 1236, 1247, 1248, 1257 ЦК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів - Державний нотаріус Ковельської нотаріальної контори Волинської області Луцик Наталія Анатоліївна, про визнання заповіту недійсним, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складений 13 червня 2025 року.

С у д д я: І.В.Коваленко