Номер провадження: 22-ц/813/1083/25
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника ТОВ «Акварелі на Таїрова» - Шишлюк М.О.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Акварелі на Таїрова» - Агаркової Наталії Антонівни, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 лютого 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Акварелі на Таїрова» про захист прав споживача та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

06 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Акварелі на Таїрова» про захист прав споживача та відшкодування моральної шкоди, в якому просила суд визнати порушенням Товариством з обмеженою відповідальністю «Акварелі на Таїрова» (-далі ТОВ «Акварелі на Таїрова» () прав споживача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

стягнути з ТОВ «Акварелі на Таїрова» (, 29000, Хмельницька обл., м. Хмельницький, вул. М. Залізняка, буд. 8/3, офіс 10) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн (двісті тисяч гривень 00 коп.);

стягнути з ТОВ «Акварелі на Таїрова», , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , судові витрати на судовий збір у розмірі 2 000,00 грн (дві тисяч гривень 00 коп.)

В обґрунтування позову позивачка зазначила, що 19 липня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Актив» і позивачкою був підписаний Договір №БВ10113; ФК №АКВ/ОД/Лим/мас10//зд13/секц2/кв.23 купівлі-продажу цінних паперів або інших фінансових інструментів відповідно до умов якого згідно п. 1.1. Продавець зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець прийняти та оплатити Базовий актив по контракту - Майнові права на житлове приміщення №23 площею 39,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , в об`єкті будівництва, що підтверджує даний договір.

Також 19 липня 2018 року між ТОВ «Акварелі на Таїрова» і позивачкою був підписаний Додаток №2 до форвардного контракту №АКВ/ОД/Лим/мас10/зд13/секц2/кв23 від 19.07.2018 Графік платежів оплати базового активу.

23 жовтня 2021 року позивачка достроково повністю оплатила вартість фінансового інструменту та вартість базового активу згідно форвардного контракту (надалі - ФК), в зв`язку з чим 29 жовтня 2021 року вищевказане ТОВ « КУА «Актив» передав їй Акт прийому-передачі ФК до Договору купівлі-продажу фінансових інструментів №БВ 10113 від 19.07.2018.

Згідно прийнятого позивачкою ФК у відповідності до п. 3.1. ТОВ «Акварелі на Таїрова» як Продавець зобов`язався передати Покупцю, тобто ОСОБА_1 . Базовий актив (Об`єкт нерухомості), що відповідає вимогам визначеним в п. 1.2 та 2.3. цього Контракту, в період до 30 грудня 2021 року, але в будь-якому випадку не раніше виконання Покупцем усіх зобов`язань за цим Контрактом.

- у відповідності до п. 1.2. ФК Загальна площа приміщення 39,1 кв.м

- у відповідності до п. 2.3. ФК - Ціна виконання (майнових прав на житлове приміщення що є предметом цього Контракту) за домовленістю Сторін встановлюється у сумі 225 812 грн.

Тобто Продавець відповідно до вимог визначених у п. 1.2. та п. 2.3. ФК зобов`язався передати Покупцю Базовий актив (Об`єкт нерухомості) загальною площею 39,1 кв.м за ціною виконання у сумі 225 812 грн і яка згідно п. 2.5. ФК є фіксованою та не підлягає коригуванню.

Після отримання вищевказаного Акту прийому-передачі ФК від 29.10.2021 відповідач повідомив позивачці і поставив її перед фактом, що до укладення договору купівлі-продажу майнових прав вона повинна здійснити доплату 2 306 дол. за додаткові 4,2 кв.м. Дане повідомлення стало для неї повним шоком і нервовим стресом.

У листопаді 2021 року позивачка неодноразово намагалась шляхом переговорів в усній формі врегулювати непорозуміння з оплати, за додаткові 4,2 кв.м. в зв`язку із перенесенням вхідної двері квартири у коридор загального користування, на що позивачка згоди не давала. І в результатах яких отримувала лише негативні емоційні страждання, так як відповідач стверджував, що договір у них складений таким чином, що вона нічого не зможе довести, тому повинна заплатити за додаткові 4,2 кв.м. В зв`язку з чим позивачка почала врегулювати це непорозуміння у письмовій формі, а саме.

23 грудня 2021 року відповідач на її заяву з проханням видати ключі та документи на квартиру в своїй відповіді повідомив її, що для цього вона повинна здійснити доплату за додаткові кв. м., що підтверджується листом відповідача.

09 лютого 2022 року відповідач на її заяву про непорозуміння оплати за додаткові кв.м. та проханням уточнити дату укладення договору купівлі-продажу майнових прав (Базового активу) в своїй відповіді, у черговий раз повідомив про її зобов`язання здійснити доплату за додаткові 4,2 кв.м та запропонував прибути позивачці 02 березня 2022 року о 10:00 год. до головного офісу для підписання договору купівлі-продажу майнових прав (Базового активу) та отримати акт прийому - передачі майнових прав (Базового активу). Що підтверджується листом відповідача та її заявою від 31.01.2022.

02 березня 2022 року прибувши до головного офісу відповідача виявилось, що офіс не працює в зв`язку з воєнним станом та від`їздом працівників офісу за кордон.

Лише на 21 квітня 2022 року було призначене підписання вищевказаного договору купівлі-продажу майнових прав (Базового активу), який позивачка не підписала так як не була згодна з ним та з додатковою угодою №1 до нього від 21.04.22, про доплату за додаткові кв.м, що підтверджується її заявою про непорозуміння оплати за додаткові кв. м. від 21.04.2022.

26 квітня 2022 року в своїй заяві про непорозуміння оплати за умисні додаткові кв.м за рахунок площі загального користування (загального коридору) та недоліки квартири було вказано, що 03 березня 2022 року при замірах приміщень квартири було виявлено перенесення вхідної двері на 2,625м у коридор загального користування. На що позивачка згоди не надавала. Вказала відповідачу на його зобов`язання відповідно до п. 3.1. ФК і просила усунути недоліки квартири, одним із яких було вказано на перенос вхідної двері у коридор загального користування на 2,625м, після чого уточнити дату укладення договору купівлі-продажу майнових прав (Базового активу), що підтверджується даною заявою.

29 червня 2022 року в зв`язку з тим, що відповідач умисно не дає відповіді на вищевказану заяву позивачки у листуванні по телефону повідомила йому, що всі терміни давно вийшли і чому досі нема відповіді.

11 листопада 2022 року в своїй заяві про порушення Закону України «Про звернення громадян» та умисне не виконання Продавцем своїх зобов`язань у відповідності до п. 3.1. ФК з метою вигоди просила відповідача дати письмову відповідь про результати розгляду її заяви від 26.04.2022 та виконати зобов`язання Продавця передбаченими пунктом 3.1. ФК. А також в кінці даної заяви вказала на цілковитий абсурд та парадокс в зв`язку з тим, що відповідач, не виконуючи своїх зобов`язань згідно п. 3.1. ФК вимагає від позивачки виконати її обов`язки згідно п. 1.4.1. ФК, які виникли в наслідок шахрайства Продавця, що підтверджується заявою.

15 липня 2022 року відповідач дав відповідь на запит позивачки від 26.04.2022, в якій щодо його зобов`язань згідно п. 3.1. ФК умисно вилучив відповідність вимогам передачі Базового активу (Об`єкту нерухомості) визначеним в п. 1.2. та 2.3. ФК (1-й абзац з верху, сторінка друга) та повідомив, що укладення договору купівлі-продажу майнових прав та видача довідки про здійснення оплати в розмірі 100% можливо лише після здійснення нею, як покупця, доплати за додаткові кв.м.

19 липня 2022 року в своїй заяві про невиконання Продавцем своїх зобов`язань відповідно до вимог п. 3.1. ФК та інше просила відповідача виконати зобов`язання Продавця відповідно до вимог п. 3.1. ФК і на яку відповідач 16.08.2022 дав відповідь, в якій умисно ухилився від відповіді на її прохання, пославшись на її право звернення до суду для тлумачення умов Договору, що підтверджується її заявою та листом відповідача.

22 серпня 2022 року в своїй заяві про вимогу від Продавця виконання його обов`язків згідно п. 3.1. ФК та порушення Продавцем Закону України «Про звернення громадян» вимагала виконати зобов`язання Продавця відповідно до вимог п. 3.1. ФК і на яку відповідач 12.09.2022 дав таку ж саму відповідь, як і раніше 16.08.2022, пославшись на її право звернення до суду для тлумачення умов Договору, що підтверджується заявою та листом відповідача від 12.09.2022.

13 вересня 2022 року в зв`язку з відмовою відповідача у прийомі заяви позивачки від 12.09.2022 про чергове порушення Продавцем Закону України «Про звернення громадян» до Керівника Департаменту з питань звернення громадян офісу Президента України було послано заяву про порушення відповідачем Закону України «Про звернення громадян» і на яку 07.11.2022 дав відповідь Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, що підтверджується заявою і листом від 07.11.22.

З грудня 2021 року позивачка негативно емоційно та душевно страждала у зв`язку з вищевказаними обставинами, в очікуванні відповідей на свої заяви та здійснення відповідачем своїх зобов`язань відповідно до вимог пункту 3.1. ФК.

ОСОБА_1 , як Покупець - споживач вибрала товар (квартиру) згідно своєї можливості та плану квартири який їй підходив, заключила договір на її покупку з загальною площею 39,1 кв.м, а відповідач - Продавець в додаток нав`язує і вимагає доплати за 4,2 кв.м коридору загального користування, в якому в подальшому вона за свої кошти повинна купити будматеріали, за свої кошти зробити ремонт, а потім ще щомісячно платити за них комірне.

Тим самим відповідач порушує права позивачки як споживача, у зв`язку з чим позивачка вимушена була звернутися до суду із зазначеним вище позовом.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2023 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Акварелі на Таїрова», про захист прав споживача та відшкодування моральної шкоди, передано за підсудністю до Овідіопольського районного суду Одеської області.

17 листопада 2023 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог, а саме стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 300 000,00 грн та витрат зі сплати судового збору у розмірі 3 000,00 грн.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник Черниш О.І. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача, ТОВ «Акварелі на Таїрова» - Шашлюк М.О., у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову у повному обсязі, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково.

Суд стягнув з ТОВ «Акварелі на Таїрова» (, 29000, Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. М. Залізняка, буд. 8/3, офіс 10) на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , моральну шкоду у сумі 200 000 (двісті тисяч) гривень;

стягнув з ТОВ «Акварелі на Таїрова» (, 29000, Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. М. Залізняка, буд. 8/3, офіс 10) на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , судові витрати у сумі 2 000 (дві тисячі) гривень на сплату судового збору.

В апеляційній скарзі представник відповідача, ТОВ «Акварелі на Таїрова» - Агаркова Наталія Анатоліївна, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі та у відзиві позивачки ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За вимогами статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди (пункт 4 частини 1 статті 611 ЦК України)

Відповідно до положень пунктів 3,4 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частини перша третя статті 23 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, та матеріалами справи підтверджено що, між ТОВ «КУА «Актив» і позивачкою ОСОБА_1 був підписаний Договір №БВ10113; ФК №АКВ/ОД/Лим/мас10//зд13/секц2/кв.23 від 19.07.2018 купівлі-продажу цінних паперів або інших фінансових інструментів відповідно до умов якого згідно п. 1.1. Продавець зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець прийняти та оплатити Базовий актив по контракту - Майнові права на житлове приміщення №23 площею 39,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , в об`єкті будівництва, що підтверджує даний договір.

19 липня 2018 року між ТОВ «Акварелі на Таїрова» і позивачкою був підписаний Додаток №2 до форвардного контракту №АКВ/ОД/Лим/мас10/зд13/секц2/кв23 від 19.07.2018 - Графік платежів оплати базового активу.

23 жовтня 2021 року позивачка достроково повністю оплатила вартість фінансового інструменту та вартість базового активу згідно форвардного контракту (надалі - ФК), в зв`язку з чим 29.10.2021 вищевказане ТОВ « КУА «Актив» передав їй Акт прийому-передачі ФК до Договору купівлі - продажу фінансових інструментів №БВ 10113 від 19.07.2018.

Згідно прийнятого позивачкою ФК у відповідності до п. 3.1. ТОВ «Акварелі на Таїрова» як Продавець зобов`язався передати Покупцю, тобто ОСОБА_1 , Базовий актив (Об`єкт нерухомості), що відповідає вимогам визначеним в п. 1.2 та 2.3. цього Контракту, в період до 30 грудня 2021 року, але в будь-якому випадку не раніше виконання Покупцем усіх зобов`язань за цим Контрактом.

- у відповідності до п. 1.2. ФК - Загальна площа приміщення - 39,1 кв.м.

- у відповідності до п. 2.3. ФК - Ціна виконання (майнових прав на житлове приміщення що є предметом цього Контракту) за домовленістю Сторін встановлюється у сумі 225 812 грн.

Тобто Продавець відповідно до вимог визначених в п. 1.2. та 2.3. ФК зобов`язався передати Покупцю Базовий актив (Об`єкт нерухомості) загальною площею 39,1 кв.м. за ціною виконання у сумі 225 812 грн і яка згідно п. 2.5. ФК є фіксованою та не підлягає коригуванню.

Після отримання вищевказаного Акту прийому-передачі ФК від 29.10.2021. відповідач повідомив позивачці і поставив її перед фактом, що до укладення договору купівлі-продажу майнових прав вона повинна здійснити доплату 2 306 дол. США за додаткові 4,2 кв.м. Дане повідомлення стало для неї повним шоком і нервовим стресом.

У листопаді 2021 року позивачка неодноразово намагалась шляхом переговорів в усній формі врегулювати непорозуміння з оплати, за додаткові 4,2 кв.м в зв`язку з перенесенням вхідної двері квартири у коридор загального користування, на що позивачка згоди не надавала. І за результатом яких отримувала лише негативні емоційні страждання, так як відповідач стверджував, що договір у них складений таким чином, що вона нічого не зможе довести, тому повинна заплатити за додаткові 4,2 кв.м. В зв`язку з чим позивачка почала врегулювати це непорозуміння у письмовій формі, а саме:

23 грудня 2021 року відповідач на її заяву з проханням видати ключі та документи на квартиру у своїй відповіді повідомив її, що для цього вона повинна здійснити доплату за додаткові кв.м, що підтверджується листом відповідача.

09 лютого 2022 року відповідач на її заяву про непорозуміння оплати за додаткові кв.м та проханням уточнити дату укладення договору купівлі-продажу майнових прав (Базового активу) у своїй відповіді, у черговий раз повідомив про її зобов`язання здійснити доплату за додаткові 4,2 кв.м та запропонував прибути позивачці 02 березня 2022 року о 10:00 год. до головного офісу для підписання договору купівлі - продажу майнових прав (Базового активу) та отримати акт прийому-передачі майнових прав (Базового активу). Що підтверджується листом відповідача і її заявою від 31.01.2022.

02 березня 2022 року прибувши до головного офісу відповідача виявилось, що офіс не працює в зв`язку з воєнним станом та від`їздом працівників офісу за кордон.

Лише на 21 квітня 2022 року було призначене підписання вищевказаного договору купівлі-продажу майнових прав (Базового активу), який позивачка не підписала так як не була згодна з ним і з додатковою угодою №1 до нього від 21.04.22, про доплату за додаткові кв.м, що підтверджується її заявою про непорозуміння оплати за додаткові кв.м від 21.04.2022.

26 квітня 2022 року в своїй заяві про непорозуміння оплати за умисні додаткові кв.м за рахунок площі загального користування (загального коридору) та недоліки квартири було вказано, що 03 березня 2022 року при замірах приміщень квартири було виявлено перенесення вхідної двері на 2,625м у коридор загального користування. На що позивачка згоди не надавала. Позивачка докладно вказала відповідачу на його зобов`язання відповідно до п. 3.1. ФК і просила усунути недоліки квартири, одним із яких було зазначено на перенос вхідної двері у коридор загального користування на 2,625м, після чого уточнити дату укладення договору купівлі-продажу майнових прав (Базового активу), що підтверджується даною заявою.

29 червня 2022 року в зв`язку з тим, що відповідач умисно не дає відповіді на вищевказану заяву позивачки в переписці по телефону повідомила йому, що всі терміни давно вийшли і чому досі нема відповіді.

11 липня 2022 року в своїй заяві про порушення Закону України «Про звернення громадян» та умисне не виконання Продавцем своїх зобов`язань у відповідності до п. 3.1. ФК з метою вигоди просила відповідача дати письмову відповідь про результати розгляду її заяви від 26.04.2022 та виконати зобов`язання Продавця передбаченими пунктом 3.1. ФК. А також в кінці даної заяви вказала на цілковитий абсурд та парадокс в зв`язку з тим, що відповідач не виконуючи своїх зобов`язань згідно п. 3.1. ФК вимагає від позивачки виконати її обов`язки згідно п. 1.4.1. ФК, які виникли в наслідок шахрайства Продавця, що підтверджується заявою.

15 липня 2022 року відповідач дав відповідь на запит позивачки від 26.04.2022, в якій щодо його зобов`язань згідно п. 3.1. ФК умисно вилучив відповідність вимогам передачі Базового активу (Об`єкту нерухомості) визначеним в п. 1.2. та 2.3. ФК (1-й абзац з верху, сторінка друга) та повідомив, що укладення договору купівлі-продажу майнових прав та видача довідки про здійснення оплати в розмірі 100% можливо лише після здійснення нею, як покупця, доплати за додаткові квадратні метри.

19 липня 2022 року в своїй заяві про невиконання Продавцем своїх зобов`язань відповідно до вимог п. 3.1. ФК та інше просила відповідача виконати зобов`язання Продавця відповідно до вимог п. 3.1. ФК і на яку відповідач 16 серпня 2022 року дав відповідь, в якій умисно відхилився від відповіді на її прохання, пославшись на її право звернення до суду для тлумачення умов Договору, що підтверджується її заявою та листом відповідача.

22 серпня 2022 року в своїй заяві про вимогу від Продавця виконання його обов`язків згідно п. 3.1. ФК та порушення Продавцем Закону України «Про звернення громадян» вимагала виконати зобов`язання Продавця відповідно до вимог п. 3.1. ФК і на яку відповідач 12 вересня 2022 року дав таку ж саму відповідь, як і раніше 16.08.2022, пославшись на її право звернення до суду для тлумачення умов Договору, що підтверджується заявою та листом відповідача від 12.09.2022.

13 вересня 2022 року в зв`язку з відмовою відповідача у прийомі заяви ОСОБА_1 від 12.09.2022 про чергове порушення Продавцем Закону України «Про звернення громадян» до Керівника Департаменту з питань звернення громадян офісу Президента України було надіслано заяву про порушення відповідачем Закону України «Про звернення громадян» і на яку 07.11.2022 дав відповідь Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, що підтверджується заявою і листом від 07.11.2022.

З грудня 2021 року негативно емоційно та душевно страждала у зв`язку із вищевказаними обставинами, в очікуванні відповідей на свої заяви та здійснення відповідачем своїх зобов`язань відповідно до вимог пункту 3.1. ФК.

ОСОБА_1 , як Покупець - споживач вибрала товар (квартиру) згідно своєї можливості та плану квартири який їй підходив, заключив договір на її покупку загальною площею 39,1 кв.м, а відповідач - Продавець в додаток нав`язує і вимагає доплати за 4,2 кв.м коридору загального користування, в якому в подальшому вона за свої кошти повинна купити будматеріали, за свої кошти зробити ремонт, а потім ще щомісячно платити за них комірне.

Згідно ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати Покупцеві товар визначений Договором купівлі-продажу.

Відповідач односторонньо відмовився від своїх зобов`язань згідно пунктів 1.1., 1.2., 2.3., 3.1, 4.1.4 ФК та одностороння змінив умови договору, умисно збільшив площу квартири на 4,2 кв.м шляхом перенесення вхідної двері у коридор загального користування на 2,625м.

Тоді як, згідно ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. І яку відповідач умисно ігнорує.

Умови виконання п. 3.1. ФК згідно ч. 1 ст. 538 ЦК України є зустрічним виконанням зобов`язання, так як виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно договору обумовлено виконанням другою стороною свого обов`язку.

Згідно ч. 2 даної статті при зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати обов`язки одночасно. Позивачка 23 жовтня 2021 року достроково виконала свої обов`язки, тоді як відповідач досі свого обов`язку не виконав і не передав їй Базовий актив (Об`єкт нерухомості).

Сторона, яка наперед знає, що не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону, але відповідач умисно не повідомив позивачку.

Відповідно до ч. 3 даної статті - у разі не виконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку друга сторона має право відмовитись від виконання свого обов`язку в повному обсязі.

Що і було зроблено позивачкою, так як у зв`язку з невиконанням відповідачем свого обов`язку згідно п. 3.1. ФК виникли її обов`язки згідно п. 1.4.1 ФК.

Згідно ч. 1 ст. 663 ЦК України, Продавець зобов`язаний передати товар Покупцеві у строк, встановлений Договором купівлі-продажу. Пунктом 3.1. ФК встановлений строк до 30.12.2021 передати Базовий актив (Об`єкт нерухомості) але відповідач досі не передав його позивачці.

Відповідно до ч. 2 ст. 662 ЦК України, Продавець повинен одночасно з товаром передати Покупцеві його документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до Договору або актів цивільного законодавства. Але відповідач з 30 грудня 2021 року досі так і не передав позивачці квартиру і документи на неї, за яку вона достроково 23 жовтня 2021 року повністю виплатила кошти.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.05.2023, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Акварелі на Таїрова» про невиконання продавцем своїх зобов`язань відповідно до умов договору.

Постановою Одеського апеляційного суду від 21.12.2023 рішення Овідіопольського районного суду Одеської області скасовано, ухвалено нове рішення. Зобов`язано ТОВ «Акварелі на Таїрова» передати ОСОБА_1 квартиру, загальною площею 39,10 кв.м, за ціною виконання 225 812,00 грн відповідно до вимог п. 3.1 Форвардного контракту №АКВ/ОД/Лим/мас10//зд13/секц2/кв.23 від 19.07.2018.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення її прав.

Пункт 2 часті 2 ст. 23 ЦК України передбачає, що моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання , якщо таке відшкодування встановлено договором або законом (зокрема статті 4, 22 Закону про захист прав споживачів).

Велика Палата Верховного суду в своєї постанові від 01.09.2020 у справі №216/3521/16-ц зробила висновок, щодо застосування норм права, а саме:

- Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбутися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

- Статті 4 та 22 Закону про захист прав споживачів у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

- Вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди, зокрема у справі про порушення банком зобов`язання з повернення вкладу, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів навіть у тих випадках , коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.

Відповідач своїми неправомірними діями завдав позивачці моральну шкоду, яку на підставі ст. 23 ЦК України та статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» слід стягнути у розмірі 200 000,00 грн.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про захист прав споживача та відшкодування моральної шкоди, а тому позовну заяву слід задовольнити частково.

Відповідно до ст. 141 ч. 1 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, позивачем по справі повністю сплачено судовий збір, що підтверджується квитанцією долученою до матеріалів справи.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку в цій частині вимог докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачкою ОСОБА_1 не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, наявність правових підстав для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди в розмірі 200 000 грн за неправомірні дії завдані позивачці з підстав, передбачених ст. 23 ЦК України та ст. ст. 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів вважає, що в порушення положень статей 264, 265 ЦПК України суд першої інстанції помилково не надав оцінки кожному аргументу наведеного відповідачем щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову, поверхово дослідив наявні у справі докази та дав їм помилкову оцінку, тобто взагалі відповідач не був «почутим» судом.

Так, у пункті 3 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Верховний Суд України роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно частини 3 статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 9 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Верховний Суд України роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Дійсно, моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів навіть у тих випадках , коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.

Проте, Верховний Суд у постанові від 20 березня 2024 року №522/8849/19 (провадження №61-2132св23) зробив наступний висновок: «Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.11.2019 в справі №216/3521/16-ц (провадження №61-28299св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2022 у справі №569/20510/19 (провадження №61-13787св20)).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2021 у справі №180/1735/16-ц (провадження №61-18013сво18)).

Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.08.2022 в справі №607/11755/20 (провадження №61-13672св21)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 в справі №487/6970/20 (провадження №61-1132св22)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України)».

Отже, у даному випадку позивачка ОСОБА_1 повинна була довести суду наявність моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

Встановлено, що в порушення положень статей 12, 81 ЦПК України позивачкою ОСОБА_1 не доведено та у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою. Натомість відповідачем безспірно доведено відсутність протиправності своїх дій та вини.

Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи, але у даному випадку відсутня протиправність дій відповідача при будівництві житла позивачки.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/ підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 03.03.2021 №1527/13038/12, провадження №61-8204св20)».

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідивши в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що у даному випадку позивачкою ОСОБА_1 не доведено та у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Натомість відповідачем безспірно доведено відсутність протиправності своїх дій та вини. Отже, законних підстав для відшкодування моральної шкоди з відповідача на користь позивачки за статтею 23 ЦК України, статтями 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» немає.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачка має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, у даному випадку в судовому засіданні позивачкою не доведено належним чином, що відповідач порушив її права. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право не підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статті 23 ЦК України, статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Акварелі на Таїрова» - Агаркової Наталії Антонівни задовольнити частково, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 лютого 2024 року скасувати та ухвалити постанову, якою позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Акварелі на Таїрова» про захист прав споживача та відшкодування моральної шкоди, залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 16 червня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда