Справа № 149/4043/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" червня 2025 р.

Літинський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Верещинської Я.С.,

за участю секретаря судового засідання Хижук Л.І.,

сторін у справі: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача-адвоката Дейнеки О.В.,

представника відповідача-адвоката Когутницького В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в с-щі Літин цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

Позиція позивача

Адвокат Дейнека О.В. звернулося до суду в інтересах ФОП ОСОБА_1 із вказаним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму грошових коштів загальним розміром 348130,00грн у якості спричиненої внаслідок ДТП матеріальної шкоди. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Позовні вимоги представник позивача мотивує тим, що 05.01.2024 між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено трудовий договір з водієм №17, згідно умов якого починаючи з 02.01.2024 позивач прийняв відповідача до себе на роботу на посаду водія автотранспортного засобу. Того ж дня, між ними також укладено договір №17 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, у відповідності з яким відповідач, що займав посаду водія, приймав на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому матеріальних цінностей. Відповідач був направлений у рейс за маршрутом м. Коростишів, Житомирська обл. (Україна) м. Сумгаїт (Азербайджан). По ходу слідування маршруту, 04.09.2024 о 10.53год. в громаді Свиленград Республіки Болгарія, на 103км + 500м автомагістралі № НОМЕР_1 (в напрямку Республіки Туреччина) мала місце дорожньо-транспортна пригода за участі належних позивачеві ТЗ марки „MAN TGX 18.440, р.н.з. НОМЕР_2 з напівпричепом „Wielton NS3, р.н.з. НОМЕР_3 під керуванням відповідача. Як вбачається зі складених правоохоронними органами Республіки Болгарія за наслідками дослідження обставин ДТП Протоколу ДТП №1, Протоколу про встановлення адміністративного правопорушення серії GA №1365984 та Постанови про накладення штрафу №24-1253-002536, винуватою в її вчиненні особою є відповідач. Внаслідок ДТП належний позивачеві ТЗ зазнав значних механічних ушкоджень. Згідно висновку експерта сума матеріальних збитків, завданих позивачу могла становити 763240,03грн. Втім, з урахуванням економії позивача, загальна вартість ремонту ТЗ становила 343930,00грн. На виконання вимог договору про відповідальність, позивач проводив із відповідачем в телефонному режимі перемовини щодо відшкодування останнім заподіяної ним шкоди, пропонував різноманітні варіанти врегулювання наслідків спричиненої відповідачем ДТП (в тому числі й шляхом відпрацювання завданої ним шкоди в порядку виконання зобов`язань за трудовим договором), проте гр. ОСОБА_2 навідріз відмовився відшкодовувати заподіяні ним ФОП ОСОБА_1 збитки, чим й зумовив необхідність звернення із цим позовом до суду.

Також, представником позивача подано відповідь на відзив, який мотивований тим що складений ОСОБА_3 висновок експертного дослідження №113 з оцінки транспортного засобу від 02.11.2024 є належним та допустимим доказом у справі, що підтверджується карткою атестованого судового експерта. Пояснює, що відповідно до Договору між Україною та Республікою Болгарія про правову допомогу в цивільних справах, листа Міністерства юстиції України та інформації, розміщеної на сайті Посольства України в Болгарії, між Україною та Республікою Болгарія діє двосторонній договір про правову допомогу, згідно з яким всі офіційні документи, складені компетентними органами Болгарії, визнаються в Україні без необхідності легалізації або апостилювання. Зазначає, що діяльність водія автотранспортного засобу відповідає критеріям ст.134 КЗпП та ст.135-1 КЗпП, оскільки передбачає перевезення матеріальних цінностей. Трудовий договір, так і Договір про відповідальність було укладено без примусу, обману, помилки чи інших вад волевиявлення, а сторони повністю усвідомлювали його зміст і наслідки, а тому ці договори є чинними та підлягають повному виконанню. Таким чином, Трудовий договір та Договір про повну матеріальну відповідальність, укладені між позивачем та відповідачем, є чинними, відповідають вимогам законодавства та мають юридичну силу. Відповідач зобов`язаний виконувати їхні умови, оскільки вони не визнані недійсними у судовому порядку.

Позиція відповідача

Представником відповідача-адвокатом Когутницьким В.М. подано відзив на позовну заяву, у якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 в повному обсязі.

Відзив мотивований тим, що висновок експертного дослідження №113 від 05.11.2024 є неналежним доказом та проведений не уповноваженою на те особою, оскільки КВЕД 2010, клас 66.21 «Оцінювання ризиків та завданої шкоди» СПД « ОСОБА_3 » включає надання послуг у сфері страхування, а позов ОСОБА_1 жодним чином не стосується страхової діяльності. Крім того, дія свідоцтва №664 Терентьева Л.І. закінчилася 17.06.2023. Вважає, що позивачем не обґрунтовано позовні вимоги з точки зору міжнародного права, оскільки іноземний офіційний документ користується доказовою силою офіційних документів на території України за наявності консульської легалізації або штампом апостиля. Також, на переконання представника, посилаючись на ст.134 КЗпП та ст.135-1 КЗпП, посада, яку займав ОСОБА_2 , не належить до категорії працівників (за займаною посадою і виконуваною роботою), з якими ФОП ОСОБА_1 мав право укладати письмовий договір про повну матеріальну відповідальність.

Рух справи в суді

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13.01.2025 справу передано за підсудністю до Літинського районного суду Вінницької області.

Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 11.02.2025 провадження у справі відкрито у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 25.03.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

29.05.2025 судом оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення та постановлено ухвалу про відкладення ухвалення та проголошення судового рішення на 05.06.2025.

Розгляд справи

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник-адвокат Дайнека О.В. підтримали заявлені вимоги та просили задовольнити з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. Також, представник заявив про надання доказів сплати судових витрат пов`язаних із наданням правничої допомоги протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Представник відповідача-адвокат Когутницький В.М. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених відзиві на позовну заяву. Також, додатково навів приклади судової практики у справах такої категорії, якими обґрунтував свою позицію щодо підстав відмови в задоволенні позовних вимог.

Встановлені судом обставини

ОСОБА_1 є власником транспортних засобів MAN TGX 18.440 д.н.з. НОМЕР_2 та напівпричепа Wielton NS3 д.н.з. НОМЕР_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів (а.с.11).

05.01.2024 між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Трудовий договір №17 (а.с.8). Предметом даного договору працівник приймається на посаду водія з 02.01.2024 (п.1.1.,1.3.).

Згідно п.3.4.1. та п.3.4.2 договору, роботодавець має право вимагати від працівника якісного виконання трудових обов`язків, дотримання трудової дисципліни, оцінювати якість його роботи, а також вимагати від нього дбайливого ставлення до майна, наданого йому для виконання трудових обов`язків та іншого майна роботодавця. п.6.1 договору визначено, що працівник несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну роботодавцю, у порядку та розмірах, визначених законодавством.

Також, 05.01.2024 між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір №17 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.9).

Згідно п.п.«а» п.1 вказаного Договору, працівник, що займає посаду водія автотранспортних засобів, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей, і в зв`язку з цим зобов`язується, зокрема, дбайливо ставитися до переданих йому для зберігання або для інших цілей матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів до запобігання шкоди підприємству.

Відповідно до п.3 Договору, у разі незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру шкоди, заподіяної підприємству, і його відшкодування, проводяться відповідно до чинного законодавства.

Згідно п.5 Договору, дія цього договору поширюється на весь час роботи з довіреними працівникові матеріальними цінностями Підприємства.

Відповідно до CMR-накладної №000802 (а.с.10), транспортний засіб д.н.з. ( НОМЕР_2 закреслено) НОМЕР_4 та АВ7030XF направлені у рейс за маршрутом м. Коростишів, Житомирська обл. (Україна) м. Сумгаїт (Азербайджан).

04.09.2024 о 10:53 в громаді Свиленград, на дорозі Автомагістраль №А-4, на автодорозі Маріца на км 103+500, в напрямку до Республіки Туреччина, Вадим Фурса керував тягачем МАН, модель TEXT 18.440, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 , Україна, з напівпричепом марки WIELTON із реєстраційним номерним знаком НОМЕР_5 , водій Фурса через недотримання необхідної дистанції здійснив наїзд на тягач з напівпричепом марки Вольво, модель VTC3T, з реєстраційним номерним знаком НОМЕР_6 , що належить компанії Transbatur Milletlerarasi Nakliyat SANAYI VE Ticaret Limited SIRKETI, який рухався попереду і зменшував швидкість. Внаслідок аварії завдано матеріальних збитків, що підтверджується протоколом ДТП №1, протоколом про встановлення адміністративного правопорушення серії GA №1365984 та постановою про накладення штрафу №24-1253-002536, які офіційно перекладенні на українську мову (а.с.12-18). За результатами розгляду справи накладено на ОСОБА_4 , відповідно ст.179, ч. 2, пп.2 Закону про правила дорожнього руху, штраф у розмірі 200 левів.

Згідно висновку експертного дослідження №113 з експертної оцінки колісного транспортного засобу від 05.11.2024 (а.с.19-42), сума матеріальних збитків, завданих власнику автомобіля MAN TGX 18.440, державний реєстраційний № НОМЕР_2 , станом на дату оцінки 04.09.2024, могла становити 763240,03грн.

ФОП ОСОБА_1 здійснено придбання запчастин для автомобіля MAN у ФОП ОСОБА_5 на загальну суму 125360,00грн, що підтверджується: видатковою накладною №53 від 10.09.2024 та платіжною інструкцією до неї №43 від 09.09.2024 на суму 11000,00грн; видатковою накладною №59 від 25.10.2024 та платіжною інструкцією до неї №157 від 25.10.2024 на суму 12000,00грн; видатковою накладною №62 від 01.11.2024 та платіжною інструкцією до неї №170 від 01.11.2024 на суму 102360,00грн (а.с.43-47).

Також, ФОП ОСОБА_1 здійснено придбання запчастин для автомобіля MAN у ФОП ОСОБА_6 на загальну суму 59980,00грн, що підтверджується рахунком-фактурою №23/10/1 від 23.10.2024, платіжною інструкцією №156 від 23.10.2024 та видатковою накладною №24/10/1 від 24.10.2024 (а.с.48-52).

21.11.2024 між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_7 укладено договір №2 про надання послуг (а.с.56-59), предметом якого є надання послуг з поточного ремонту та технічного обслуговування автотранспорту та продажу запчастин.

Згідно рахунку на оплату №59 від 22.11.2024 та Акту надання послуг №59 від 22.11.2024 (а.с.59,60), ФОП Мамедовим ОСОБА_8 , на замовлення ФОП ОСОБА_1 та на виконання договору №2 про надання послуг, здійснено ремонтні роботи щодо ремонту транспортного засобу на суму 158590,00грн.

ФОП ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_7 здійснено оплату 158590,00грн згідно рахунку №59 від 22.11.2024, що підтверджується платіжною інструкцією №196 від 28.11.2024.

Оцінка суду та мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до Договору між Україною та Республікою Болгарія про правову допомогу в цивільних справах, зокрема, його ст.17, документи, складені або засвідчені органами однієї договірної сторони, приймаються на території іншої без будь-якого спеціального засвідчення; такі документи мають однакову доказову силу на території обох держав.

Таким чином, судом, на підставі наданих: протоколу ДТП №1, протоколу про встановлення адміністративного правопорушення серії GA №1365984 та постанови про накладення штрафу №24-1253-002536, які складені Республікою Болгарією, встановлено, що відповідач порушив правила дорожнього руху, чого допустив ДТП в Республіці Болгарія, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Згідно з частинами першою, другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Як встановлено матеріалами справи та не заперечувалось сторонами, відповідач перебував у трудових відносинах із позивачем та виконував трудові обов`язки. Оскільки відповідачем завдано майнову шкоду позивачу під час виконання своїх трудових обов`язків, адже відповідач був найманою особою (працівником) позивача, що також не заперечується сторонами, їхні відносини додатково регламентуються КЗпП України.

Згідно із статтею 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою роботодавця працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

У статті 131 КЗпП України зазначено, що роботодавець зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи, і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Правовою підставою своїх позовних вимог про повну матеріальну відповідальність відповідача за шкоду, заподіяну позивачу внаслідок ДТП транспортному засобу, сторона позивача зазначила наявність укладеного між сторонами договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Стаття 134 КЗпП України передбачає випадки, за наявності яких, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Зокрема пункт 1 цієї статті зазначає, що між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Як роз`яснено у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно статті 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Згідно зі статтею 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Отже, перелік вказаних посад і робіт, а також типовий договір про повну матеріальну відповідальність має бути затверджений в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Чинною наразі є постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, якою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж(відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва (надалі Перелік посад і робіт).

Вказаний Перелік діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» якою встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

На даний час Кабінетом Міністрів України відповідно до статті 135-1 КЗпП України не затверджено Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, а отже відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» до прийняття відповідних актів законодавства України діє Перелік посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, які були затверджені постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24.

Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва затверджений постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24 не підлягає розширеному тлумаченню. Договори про повну матеріальну відповідальність із працівниками, чиї посади (виконувані роботи) в зазначеному переліку не вказані, юридичної сили не мають.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду у постановах від 15 серпня 2019 року у справі № 303/3693/15-ц , від 29 жовтня 2020 року у справі №264/2076/17, 28 липня 2021 року у справі № 524/2050/19, договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку № 447/24 не зазначені, або якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з вини робітника шкоди.

Відповідно до Переліку посад і робіт посада водія не належить до посад, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір.

Отже, посада водія не входить до Переліку № 447/24 і такі трудові функції не передбачають таких дій як забезпечення збереження цінностей, які були передані працівнику для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва. Не передбачають вони і дій, пов`язаних зі збереженням транспортного засобу, який використовує водій під час перевезення вантажу. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 січня 2018 року у справі № 743/1641/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 523/4413/1-ц, від 29.10.2020 у справі № 264/2076/17, від 28 липня 2021 року у справі № 524/2050/19.

Крім того, суд також звертає увагу, що до матеріалів справи не надано посадової інструкції водія ОСОБА_2 , у зв`язку з чим суд не має можливості перевірити, які трудові обов`язки були покладені на відповідача.

Отже, позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що будь-які роботи, передбачені Переліком № 447/24, були включені до трудової функції/трудових обов`язків відповідача.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 552/2002/18 (провадження № 61-16369св19) про відшкодування майнової шкоди вказав: «Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не зазначені, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2021 року № 686/12599/17 (провадження № 61-46213св18) вказано: «Договір про повну матеріальну відповідальність можна укладати у письмовій форму тільки з працівниками визначених категорій. Договір про повну матеріальну відповідальність, укладений з особами, які не включені до Переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсним».

Таким чином, суди вирішуючи спори про відшкодування шкоди перевіряють договори про повну матеріальну відповідальність на відповідність вимогам закону та у випадках встановлення невідповідності не беруть їх до уваги як юридичні факти або ж вказують про їх недійсність у мотивувальній частині судових рішень.

Беручи до уваги вищезазначене, суд дійшов висновку, що договір №17 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 05.01.2024, що укладений із водієм ОСОБА_2 , не має юридичної сили і не може бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної шкоди, оскільки такий договір можна укладати тільки із працівниками визначених категорій. Факт укладення із працівником договору про повну матеріальну відповідальність, сам по собі не є підставою для покладення матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України.

Інших обставин, які б з врахуванням положень ст. 134, 135-1 КЗпП України, давали суду підстави для висновку про можливість покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за завдану підприємству шкоду, при розгляді справи не встановлено.

Саме позивач (власник, роботодавець) повинен довести підстави матеріальної відповідальності працівника за завдану шкоду, зокрема, наявність вини та винних дій працівника, розмір завданої шкоди. Водночас позивач (власник, роботодавець) несе ризики настання негативних наслідків, пов`язаних із недоведеністю цих підстав. Близькі за змістом правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 у справі №739/1930/15-ц, та від 22.01.2020 у справі №287/354/14-ц.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що на відповідача не поширюються положення законодавства щодо повної матеріальної відповідальності за завдану підприємству шкоду, а відтак, згідно зі ст. 132 КЗпП України його матеріальна відповідальність обмежується середнім місячним заробітком.

Разом з тим, позовні вимоги позивача не містять вимог щодо відшкодування шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, кірм того, у матеріалах справи відсутні данні щодо розміру середнього місячного заробітку відповідача.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки позивачем вимоги до відповідача належними та допустимими доказами не доведені.

Щодо інших аргументів учасників у даній справі, суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Дотримуючись вищевикладених норм та рекомендацій, суд вважає за можливе не надавати відповіді у рішенні на інші аргументи і доводи сторін у справі, оскільки вони не впливають на правильне вирішення спору.

Щодо судових витрат

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст.4, 5, 10, 12-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач: ФОП ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 .

Суддя : Верещинська Я. С.