ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 683/131/24

Провадження № 22-ц/820/1341/25

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.

секретар судового засідання Кошельник В.М.

за участю представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 683/131/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 19 лютого 2024 року в складі судді Цішковського В.А. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

В січні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_1 .

На обгрунтування заявлених позовних вимог позивач вказував, що з 01 травня 2010 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , у якому у них народилися діти син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають із матір`ю.

Посилався на те, що спільне життя із відповідачкою не склалося через різні характери та погляди на життя, а також відсутність взаєморозуміння, внаслідок чого, сторони протягом двох років спільно не проживають та не ведуть спільного господарства, збереження їх сім`ї є неможливим та суперечить його інтересам, у зв`язку з чим просив суд розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_1 .

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 19 лютого 2024 року позов було задоволено, шлюб, зареєстрований 01 травня 2010 року Бучацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис за № 29, розірвано.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мініх І.М., оскаржила його в апеляційному прядку, посилалася на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, відповідачка посилалася на те, що справу розглянуто судом без належного її повідомлення про дату, час і місце засідання суду. Так 06 лютого 2024 року на адресу суду повернулось повідомлення, адресоване ОСОБА_1 та направлене за адресою: АДРЕСА_1 з написом про його вручення чоловіку 30.01.2024, однак судом не враховано, що вручення повістки члену сім`ї відповідачки в порядку вимог статті 130 ЦПК України, не може вважатись належним врученням повістки відповідачці, так як повістка вручена опоненту по справі.

ОСОБА_1 вказувала, що після повномасштабного вторгнення росії в Україну, за спільним рішенням подружжя, з метою збереження життя та здоров`я дітей, враховуючи те, що місто, у якому проживає подружжя піддається постійним обстрілам, вона разом з двома спільними дітьми тимчасово виїхала до Федеративної Республіки Німеччина, де і отримали тимчасовий захист. Подружжя постійно підтримувало зв`язок, спільно обговорювали процеси виховання та навчання дітей, діти мають міцний духовний зв`язок із батьком, він для них є авторитетом. ОСОБА_1 зауважувала, що разом з дітьми раз на півроку приїздила до України для підтримання подружніх стосунків і спілкування дітей з батьком; в сім`ї панувала любов та гармонія. На думку відповідачки, судом першої інстанції при розгляді цієї справи не встановлено підстав для розірвання шлюбу, не з`ясовано фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, не взято до уваги наявність у подружжя двох малолітніх дітей, які потребують батька.

Також, ОСОБА_1 зазначала, що у випадку, якби їй було б відомо про наявність судового процесу щодо розірвання шлюбу, вона б просила суд першої інстанції надати подружжю з метою збереження сім`ї та в інтересах дітей строк для примирення.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мініх І.М., просила скасувати оскаржуване рішення та надати 6 місяців строку для примирення подружжя.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 26 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла адвокат Мініх І.М., залишено без задоволення, рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 19 лютого 2024 року було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 23 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 червня 2024 року скасувати, справу № 683/131/24 направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

У відповідності до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права.

Згідно пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Порядок повідомлення учасників справи про дату, час і місце розгляду судового засідання встановлений ст. ст. 128, 130 ЦПК України, відповідно до яких судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Положеннями ч. 1, п.1 ч. 2, ч. 3, ч.5 ст. 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь - якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання. У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_1 відповідно до вимог статей 128, 130 ЦПК України про час і місце судового засідання.

Як вбачається з матеріалів справи в справі наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, адресованого ОСОБА_1 , а саме копії ухвали Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 24 січня 2024 року про прийняття до розгляду позовної заяви та розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та копії позовної заяви з додатками, її чоловіку ОСОБА_2 .

Таким чином суд першої інстанції не дотримався вимог статті 190 ЦПК України, зокрема не повідомив ОСОБА_1 про пред`явлення до неї позову, не пересвідчився в отриманні нею ухвали про відкриття провадження у справі разом із позовною заявою з додатками до неї, тобто не виконав вимог процесуального закону про розгляд справи з дотриманням принципів рівності сторін та відкритості інформації щодо справи.

За змістом норм ст. 223 ЦПК обов`язковою умовою розгляду справи за відсутності позивача є його належне повідомлення про час та місце розгляду справи і наявність його відповідної заяви про розгляд справи за його відсутності.

В даній справі суд першої інстанції мав належним чином повідомити відповідача про час та місце розгляду справи і лише після цього взяти продовжити розгляд справи, однак ці вимоги процесуального закону судом виконані не були.

Зазначене порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, адже ОСОБА_1 обґрунтовує свою апеляційну скаргу неналежним її повідомленням про дату, час і місце розгляду справи.

Вказані обставини встановлені і постановою Верховного Суду від 23 квітня 2025 року, ухваленою в даній цивільній справі

З огляду на наведене, судове рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 19 лютого 2024 року підлягає скасуванню з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги про порушення прав відповідача на належне повідомлення про день і час розгляду є такими, що заслуговують на увагу.

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 по суті апеляційний суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що 01 травня 2010 року Бучацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за актовим записом № 29 зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 21.12.2023.

Від зазначеного шлюбу у сторін народилися діти: син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які проживають разом з матір`ю ОСОБА_1 , що не заперечується сторонами.

Встановлено, що на час розгляду справи сторони проживають окремо, ОСОБА_1 з дітьми проживає за межами України і спілкування з ОСОБА_2 та подружніх відносин з останнім не підтримує, спільне господарство сторони не ведуть.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

В силу положень частини 1 статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У частині 1 статті 55 СК України закріплено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною 2 статті 104, частиною 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Відповідно до частини 1 статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.

Судом встановлено, що сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, та не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, позивач наполягав на розірванні шлюбу і заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній його волі, а розірвання шлюбу не призведе до порушення особистих та майнових прав сторін, а тому колегія суддів вважає, що збереження сім`ї буде носити формальний характер.

Посилання в апеляційній скарзі на незаконність оскаржуваного судового рішення через не встановлення судом першої інстанції підстав для розірвання шлюбу, адже попри перебування відповідачки з дітьми у ФРН, подружжя постійно підтримувало зв`язок одне з одним, обговорювали процеси виховання та навчання дітей, ОСОБА_1 разом з дітьми раз на півроку приїздила до України для підтримки подружніх стосунків є голослівними.

Згідно роз`яснення, що викладені у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Врахувавши пояснення позивача, який наполягає на розірванні шлюбі і на даний час, відсутності будь-якого спілкування з відповідачкою, та встановивши відсутність у ОСОБА_2 наміру продовжувати подальші шлюбні відносини із ОСОБА_1 слід дійти висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, оскільки збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що даний спір щодо розірвання шлюбу триває понад один рік та доказів про примирення сторін, чи наявність підстав для збереження шлюбу сторін ні ОСОБА_1 ні ОСОБА_2 надано не було. Саме по собі голослівне твердження у апеляційній скарзі про намір відповідачки зберегти сім`ю при відсутності будь-яких дій, не свідчать про реальне бажання останньої щодо продовження шлюбних відносин із позивачем та можливість примирення сторін.

Твердження ОСОБА_1 про необхідність скасування оскаржуваного судового рішення і надання сторонам строку для примирення, є неспроможними та відхиляються апеляційним судом, адже виходячи з системного аналізу норм Сімейного Кодексу України та норм ЦПК України заходи щодо примирення сторін на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення не застосовуються, а надання строку для примирення є компетенцією суду першої інстанції.

Так, згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

У постанові Верховного Суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) зроблено висновок по застосуванню статті 111 СК України та вказано, що «примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя».

Однак на даний час за відсутності подружніх відносин між сторонами та, врахувавши бажання позивача і відповідача, представник якої в апеляційному суді заявила про відсутність підстав для примирення і не заперечувала проти розірвання шлюбу, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для надання сторонам строку для примирення.

Враховуючи наведене, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 19 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Шлюб, зареєстрований 01.05.2010 року Бучацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , актовий запис за № 29, розірвати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 211 грн 20 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 червня 2025 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова