Провадження № 22-ц/802/139/25 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О. І.,

суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

секретар судового засідання Власюк О. С.,

з участю державного виконавця Арсенюк О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії, бездіяльність головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Арсенюк Оксани Валеріївни, заінтересована особа Акціонерне товариство «Сенс Банк», за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 листопада 2024 року,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеною скаргою, яку мотивує тим, що на виконанні у Відділі державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження за № 28979120 з примусового виконання виконавчого листа № 6-2070, виданого 12.07.2011 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 19 170,22 грн.

При виконанні цього виконавчого документа було винесено постанову про накладення арешту на майно та внесено дані до державного реєстру заборон відчуження майна.

07.10.2024 вона звернулася у Відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою щодо зняття арешту із нерухомого майна, який було накладено постановою державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції від 29.09.2011 та внесено дані до державного реєстру заборон відчуження, на що отримала відмову.

У відповіді також було зазначено, що 21.03.2012 було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу згідно п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», що повторно даний виконавчий документ на виконання до Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не надходив та станом на 10.10.2024 на виконанні не перебуває та що у державного виконавця відсутні правові підстави для зняття арешту з майна ОСОБА_1 , накладеного постановою державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції з примусового виконання виконавчого листа № 6-2070, виданого 12.07.2011 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 19 170,22 грн.

Вважає, що наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на належне їй майно, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору з боржника, є невиправданим втручанням у її право на мирне володіння своїм майном.

Ураховуючи наведене просила:

1) зобов`язати Відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт з майна ОСОБА_1 та заборону на відчуження даного майна, які були накладені постановою державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції з примусового виконання виконавчого листа № 6-2070, виданого 12.07.2011 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 19 170,22 грн.

2) зобов`язати Відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вчинити дії по вилученню з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, запису про державну реєстрацію обтяження, винесеного державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції з примусового виконання виконавчого листа № 6-2070, виданого 12.07.2011 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 19 170,22 грн.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 листопада 2024 року у задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі заявник ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати цю ухвалу та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк», посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Державний виконавець відзив на апеляційну скаргу не подав.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 22.01.2025 було зупинено апеляційне провадження у справі до вирішення у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24), яке поновлено ухвалою суду від 28.05.2025.

У судовому засіданні державний виконавець Арсенюк О. В. апеляційну скаргу заперечила та просить залишити її без задоволення.

Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши державного виконавця, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України (у редакції на дату звернення до суду) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з ч. ч. 1, 2, п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції на 2012 рік (далі - Закон № 606-XIV) державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Аналогічні норми містяться і в чинній редакції Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року (далі Закон № 1404-VIII).

Судом встановлено, що у листі від 10.10.2024 № 243847 головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Арсенюк О. В. зазначено, про відсутність правових підстав для зняття арешту з майна ОСОБА_1 , накладеного постановою державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції з примусового виконання виконавчого листа № 6-2070, виданого 12.07.2011 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 19 170,22 грн.

Також зазначено, що на виконанні у Відділі державної виконавчої служби у місті Луцьку перебувало виконавче провадження за № 28979120 з примусового виконання виконавчого листа № 6-2070, виданого 12.07.2011 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 19 170,22 грн. Цей виконавчий документ надійшов на адресу відділу 29.09.2011.

У подальшому державним виконавцем Другого ВДВС Луцького міського управління юстиції у Волинській області Іщенко Г. С. 21.03.2012 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу згідно п. 2. ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Повторно даний виконавчий документ на виконання до Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції не надходив та станом на 10.10.2024 на виконанні не перебуває (а.с.5).

Станом на дату розгляду справи рішення суду, яким із ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 19 170,22 грн, залишається не виконаним.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження згідно з статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу згідно з статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно з статтею 48 цього Закону.

У Законі № 1404-VIII відсутня норма, аналогічна нормі частини першої статті 30 Закону № 606-XIV. Закон № 1404-VIII не містить такого поняття, як «завершення виконавчого провадження», водночас окремо врегульовує виконавчі дії щодо закінчення виконавчого провадження у статті 39 та щодо повернення виконавчого документа стягувачу в статті 37.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2025 у справі №№ 2/1522/11652/11 зазначено, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.

Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону № 606-XIV (частиною першою статті 39 Закону № 1404-VIII), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.

З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону № 1404-VIII).

Водночас частиною п`ятою статті 47 Закону № 606-XIV визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону № 1404-VIII).

Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.

Законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:

- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);

- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Таким чином, законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження та в такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом установлених законом строків.

Повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 ..

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування ухвали, постановленої з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом із тим, при дослідженні наданої апеляційному суду копії постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві від 21.03.2012 у ВП № 28979120 встановлено, що виконавчий лист № 6-2070 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 19 170,22 грн виданий 12.07.2011 Новозаводським райсудом м. Чернігова.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 448 ЦПК України у редакції на дату подання скарги, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Таким чином, ОСОБА_1 безпідставно звернулася зі скаргою до Луцького міськрайонного суду Волинської області, який її і розглянув, оскільки мала звертатися з такою скаргою до Новозаводського райсуду м. Чернігова, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Але згідно з ч. 2 цієї статті справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Оскільки у цій справі апеляційну скаргу подано ОСОБА_1 , яка є заявником і в суді першої інстанції, і боржником у виконавчому провадженні, та без будь-яких поважних причин не заявила про непідсудність справи Луцькому міськрайонному суду, а навпаки, ініціювала розгляд справи саме у цьому суді, а тому відсутні підстави для застосування ч. 1 ст. 378 ЦПК України щодо скасування судового рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді